Kde je policie?
Ruce pryč od skladových dělníků!
Pracuji u SDA v Římě.
Jsme z Milána. Z TNT.
Castello Bocca d'Adda, provincie Lodi.
Cassina de 'Pecchi.
Společnost se změnila.
Nezaplatili mně ani za červenec, ani za srpen.
Nedostal jsem peníze za dny placené dovolené.
Šli jsme za COBAS.
Teď lidi z COBAS píší společnosti dopis.
Pokud nezaplatí, půjdeme do stávky.
Máme dost tohoto otroctví.
Všichni jsme sem přišli, abychom pomohli podpořit 24 vyhozených pracovníků z IKEA.
(Společnost) DIELLE jsou svině! - Jo, já vím.
DIELLE stojí za hovno! - Jo, já vím.
Pracoval jsem v Itálii deset let. S těmi společnostmi je to vždycky těžké.
S COBAS jsou teď věci v pořádku. COBAS už mají nějakou moc.
Prosazují okamžitě zákon. Takže jsme v pohodě, všechno je dobré.
Kdy tenhle boj v logistickém sektoru začal?
Před pěti, šesti lety. Na přesné datum si nemůžu vzpomenout.
Ale tenhle exemplární boj začal
na obranu důstojnosti dělníků, vykořisťovaných.
"Bez úsporných opatření" (No Austerity kampaň) od samého začátku projevuje solidaritu.
Jsme z „Antagonistické sítě Piacenza" (Antagonist Network of Piacenza).
Sítě, která je politicky nezávislá a snaží se spojovat lidi,
co jsou přesvědčení, že čas vyjednávání je u konce,
že nadešel čas na nesmiřitelný, bojovný přístup.
- je to jediný způsob, jak dosáhnout výsledků.
Už více než dva roky sledujeme vývoj v IKEI.
Na začátku se nám též podařilo dosáhnout prvního vítězství.
Donutili jsme odejít jednu ze tří firem.
Před šesti měsíci proti nám zahájila IKEA protiútok.
Ale nevzdáváme se.
Ruce pryč od skladových dělníků!
Abychom tento boj vyhráli
musíme se zbavit strachu.
Snaží se nás vyděsit svými policejními antony...
vydíráním a propouštěním.
Nebojujeme už o 1 Euro na hodinu navíc.
Bojujeme, protože jsme pochopili, že tahle země je zničená
pokud pracující třída nepozvedne hlavu vzhůru.
Otrocké podmínky budou rozšířené na všechny.
Na tomto náměstí, v těchto dnech, v těchto měsících,
před všemi těmito továrnami, migrantští pracující
a několik italských dělníků, kteří se k nim připojili
že výhra je možná.
A není náhodou, že se toto hnutí šíří.
Že se ke svazu připojují den co den desítky lidí.
Lidé pochopili, že pokud nebudeme bojovat, nebude žádná budoucnost.
Stávka dnes! Stávka zítra!
Říkají vám, abyste zůstali na svém místě a pracovali s hlavou skloněnou.
Po celý den.
Nemáme dovoleno spolu mluvit. Vidí to jako ztrátu času.
Řekli nám, že jinak nesplníme výkonnostní kvóty, které chtějí.
Nepracovali jsme jen tak, my jsme pracovali šíleným tempem.
Přesčasy nebyly dobrovolné, byly povinné.
A ten, kdo odmítl pracovat přesčas, byl potrestán.
Pracujeme jako otroci.
Nedaří se nám vydělat ani 800–900 Eur, které potřebujeme, abychom přežili.
V mé firmě svolali lidi do práce a seřadili je, aniž by jim "píchli" příchod či platili
a nechali je tam tak stát a koukat. Dvě, tři hodiny. Bez mzdy.
Kdykoli někoho potřebovali, tak zavolali: "Hej ty, pojď sem!"
Ti chlapi před branou čekají od půl páté, pěti hodin ráno.
Dovnitř pouští lidi v sedm, v osm, v devět hodin.
Jsou tu lidi, kteří čekají pět hodin, aby se dostali dovnitř a získali práci.
Nebo čekáš pět hodin a oni tě pošlou domů.
Řeknou: "Ne, dnes už pro vás práci nemáme".
To ale není jediný problém. Zacházejí s lidma jako s dobytkem.
Řvou na vás. Najali jako ochranu dva chlapy
s velkými svaly, aby zastrašovali lidi.
Celou noc křičí: "Makejte! Pracujte rychleji! "
Pokud musíš jít na nemocenskou,
a pak se vrátíš po nemoci zpátky do práce, tak ti hned
sníží mzdu a dají ti tu nejtěžší práci.
Protože jsi byl na nemocenské.
Koupí si jednoho dva lidi, takové, kteří umí dobře mluvit.
Ti dva jedí dobře, všichni ostatní jedí hrozně.
Viděli jsme katastrofální pracovní podmínky.
Těžké fyzické vykořisťování.
Velká část pracujících si zničila záda
po několika letech, co zvedali těžké věci
hlavně na fyzicky náročných pozicích.
Taková práce je pro firmu promění v zcela již "vyšťavené citróny",
který se pak firma musí zbavit.
Viděli jsme hodně případů lidí,
které takhle práce fyzicky zničila.
Nedostanou žádnou náhradu, nic.
To těžká zvedání a dřina
mi odrovnala záda.
Mám dvě vyhřezlé plotýnky.
Nakonec vás vykopnou jako zvíře.
Jsme utlačovaní, málo placení, na převážně nejistých pozicích.
Mzda nikdy nedojde. Nikoho to nezajímá.
Dělají si, co chtějí. Pracujeme 12hodinové směny...
a oni nám nezaplatí ani čtyři hodiny.
Nedostáváme třináctý plat. Pokud pracujeme, máme 60 Euro na den.
Pokud onemocníš, nezaplatí ti vůbec nic.
Pokud si chceš vzít volno, nedostaneš zaplaceno.
Dovolená neexistuje.
Platí 1 200 Euro. 60 Euro na den. Pracujeme déle než dvanáct hodin denně.
Mám rodinu, tři děti. Platím nájem.
Přišel jsem sem, vykořisťují mě, zastrašují mě.
Pokud chtějí, abys přišel, písknou na tebe jak na psa. Nejsem pes.
Křičí: "Hej, ty!"
Co to má jako znamenat?! Jsem snad pes? Vymáčknou tě jak citrón.
Nesmíme mluvit.
Nesmíme se hnout z místa.
Jsou tady výplatnice, které nám ani neukážou, jako ta její, která říká, že má vrátit 15 Euro státu.
Nebo odmítají dát práci lidem, co nechtěli pracovat přesčas.
Nebo proto, že nechtěli pracovat o víkendech. Nechají tě
sedět doma jeden, dva týdny bez práce a otevřeně ti řeknou: Tohle je tvůj trest.
Jeden z nadřízených, starý chlapík, to zkoušel na mladé ženy mého věku...
dvaceti, jednadvacetileté ženy.
A těm řekl, zejména marockým ženám:
"Maročanky mám rád. Všechny jste takové kurvičky. "
Pokud se ti nepodařilo splnit normu, řekl:
"Buď tu normu splníš, nebo ti ho strčím do zadku!"
Jedné spolupracovnici řekl: "Ty budeš další, co mi vykouří ptáka."
Zkoušel zvát ženy na večeři...
Některé na to přistoupily, jiné ne.
Pokud se to pracovnici nelíbilo
nedal ji žádnou práci nebo ji přinutil pracovat na jiném místě.
Jednoho dne nám došla trpělivost.
V Itálii se boje v logistickém sektoru objevují od roku 2008...
ve skladech, kde se pracovní podmínky
staly nesnesitelné.
Nedávno se boje v logistickém sektoru rozšířily po celé zemi.
Nejdříve se konaly v regionu Emilia-Romagna, Lombardii a Veneto.
Nebylo náhodou, že se všechny nacházely v údolí řeky Pád.
Oblast má pro logistický sektor v Itálii velký význam.
Není náhodou, že se tam nacházejí velké logistické společnosti.
Odtamtud mohou snadno distribuovat zboží do celé Itálie.
Přístavy v Janově a Benátkách nejsou daleko,
a proto ani trasy do severní Evropy, severní Afriky a na Blízký východ.
Je to strategická poloha.
Boje, které se aktuálně odehrávají po celé Itálii
jsou v podstatě hnány vpřed logistickými pracovníky.
Myslím, že pro to existují objektivní, a ne jen subjektivní důvody.
Objektivní důvody souvisí s relativně novým hospodářským odvětvím,
které se objevilo s koncentrací v oblasti maloobchodu a distribuce.
S nástupem obrovských maloobchodních komplexů na předměstích.
Odvětvím, které zaměstnává hlavně mladé a migrantské pracující.
Měli jasný cíl snížit mzdy a podkopat stávající kolektivní smlouvy.
Co je zvláštní na oblasti logistiky, ale také na oblasti cestovního ruchu a zdravotnictví
nebo firmách v uklidových službách je, že též využívají takzvané družstva.
Takzvané, protože nemají nic společného s původní myšlenkou družstev.
Právní forma družstva jim umožňuje zvyšovat vykořisťování pracovní síly
a přitom se vyhýbat právním podmínkám vyplývajícím z tradičních pracovních smluv...
kupříkladu proplácení nemocenské.
Umožňuje to rovněž hlavním dodavatelům předstírat, že nevěděl,
že byly porušeny pracovní práva a smlouvy.
Jsme tady ve stávce
proti družstvu, kterému SDA poskytlo smlouvu.
Vyhráli smlouvu,
protože předložili tu nejlevnější nabídku.
Je evidentní, že byli napojení na správné lidi a zaplatili úplatek.
Přišlo nové družstvo. Připojili jsme se ke COBAS.
Žijeme v demokratické zemi, kde se každý může stát členem jakékoli organizace.
Přestali nám dávat práci.
Bez vysvětlení. "Od zítřka už nemusíte chodit."
Jsme tady, abychom našim druhům pomohli.
Byli propuštěni, protože se připojili k odborům.
Ke svazu COBAS.
Jsme tady, abychom je podpořili.
Stejně jako jsme byli podporováni my, tak děláme totéž pro ostatní.
Tak se to dělá.
Nemůžeme čekat na stát nebo na někoho dalšího, aby ten problém vyřešil,
nikdo jiný to neudělá.
Jsem z vesnice Carpiano, v provincii Miláno.
Přišel jsem bojovat.
Bránit své přátele.
Řekli jsme jim: "Pokud je nenecháte vrátit se dnes do práce, pak
půjdeme ještě dnes večer do stávky v Miláně, Bologni, Římě."
Pryč s tímhle otroctvím!
Všichni jsme lidské bytosti!
Pryč s mafií!
Vláda mafie je u konce!
Dva z nás pracovali ve společnosti s názvem "Sole Montagna", která dělá kebaby.
Majitel továrny mění družstvo každý rok.
Řekne jí, aby odešla, a pak si ponechá peníze.
Pak nezaplatí pracujícím jejich dny placené dovolené.
Peníze si nechá.
A pak řekne: "Řešte to s družstvem, ne se mnou."
Jste zaměstnanci tohoto družstva, ne mí."
Ale když je to družstvo pryč, kde jej mám jako najít?
Pracoval jsem v jeho továrně.
Pracovala jsem tam pět let.
A on mě pak vyhodil bez varování nebo vysvětlení. "Zůstaň doma."
Dávku v nezaměstnanosti mi přestali vyplácet před měsícem.
Platili mi 500 Euro. Mám dvě děti, musím platit nájem, elektřinu a plyn.
Nevím, jak budu pokračovat.
Ptali jsme se přátel a ti říkali: "COBAS vám pomůžou."
"Je to jediný svaz, co hájí pracující."
"Jděte za nima."
"Pak se věci dají do pohybu."
"Nenechají vás na holičkách jako CGIL (levicové odbory)."
Byl jsem člen CGIL deset let.
Starají se akorát o členské příspěvky a berou úplatky.
Vždycky vám řeknou: "Nemáme žádné peníze." "Jsme v krizi."
Během které ale všichni pracujeme hromadu hodin.
Pokud pracuješ, musíš dostat zaplaceno.
Pokud práce není, musí ti zaplatit dávku v nezaměstnanosti.
Takový je zákon.
Peníze jsou, akorát v nesprávných kapsách.
Díky, COBAS!
Historie COBAS sahá až k bojům v 70. letech.
Máme zkušenosti s bojem ve velkých továrnách v Miláně,
které patří mezi největší v Itálii.
Máme zkušenosti s masivními boji pracujících.
Náš svaz COBAS vznikl v 90. letech v závodě Alfa Romeo.
Pak se přejmenoval na SLAI Cobas.
SLAI Cobas se rozšiřoval převážně v kovodělném sektoru.
Neměl ale jasnou perspektivu třídního boje.
Perspektivu organizovat se širším způsobem, než jen uvnitř sektorů.
Svaz se mimo Alfa Romeo nerozrostl.
Teď začínáme tuhle myšlenku šířit mezi pracující.
Představu třídního boje, třídní solidarity
a co možná nejširšího organizování konfliktů, jak je jen možné.
Stal jsem se delegátem po boji v roce 2012
díky tomu, čeho jsem byl tehdy svědkem.
Když jsem viděl, jak lidé bojovali za svou důstojnost a trpěli
před branami.
Stal jsem se sebejistějším a rozhodl se stát se delegátem a podporovat lidi.
Hodně z nich nemluví italsky, neumí psát.
Chtěl jsem, aby dělníci slyšeli poselství odborů.
Aby věděli, jaká mají práva, na co mají nárok,
jak by měli jednat, když jsou v práci.
Tak jsem se stal delegátem a pak mě vyhodili.
O SI COBAS jsem se dozvěděl, protože jsem znal situaci v jiných skladech
v Miláně a také v TNT.
Vyřešili hodně věcí v mnoha skladech a taky dosáhli zlepšení mezd.
Šel jsem dvakrát za CGIL v Bologni
a oni mi řekli: "Budeš na tom lépe, když změníš práci.
Problém je tak velký, že s tím nemůžeme nic udělat. "
Až jsme našli svaz, který řekl: "Můžeme to vyřešit."
A nám se podařilo věci vyřešit.
Zaregistrovali jsme se u SI Cobas,
protože je to svaz, který nám pomáhá porozumět tomu, o čem ještě nemáme tušení.
Jsme převážně cizinci a neznáme tak dobře italské zákony.
Jo, pomáhají nám jít směrem, kterým jsme se vydali.
Uvádíme do praxe koncept odborové sebeorganizace.
Každý z nás se zapojuje do odborářské práce naprosto spontánní způsobem,
ze solidarity a aniž by za to byl placený.
Jsme tady bez přestávky už dva týdny.
Dva týdny, soboty i neděle, aniž bychom polevili.
Jsme tu každé ráno v devět až do večera do jedenácti.
Býváme tady v neděli, abychom rozesílali tiskové zprávy,
protože pokud jsi pořád na cestách, je toho příliš mnoho.
Takže v neděli rozesíláš tiskové zprávy.
Není to jen o stávkách a tak podobně.
Musíš se taky starat o pracující,
musíme se vypořádat s disciplinárními stížnostmi,
kterých dostáváme miliony.
A na ty musíš odpovídat.
To je obrovské množství práce.
Cobas! Cobas!
Nazdar Mohammede! Jak je?
Pracuju tady v CAMST a jsem delegátem SI Cobas.
Máme tu většinu 80, 90 %, kteří se všichni přihlásili k SI Cobas.
A tu nějaký soudruh zemřel?
Tady uvnitř. Ano.
Zabila ho dynamika, která řídí svět pracujících v logistice.
Bylo to hrozně rychlé tempo práce.
Bylo tu hodně smutku, než se objevili SI Cobas.
Lidi pracovali víc a víc a víc.
Tak jak je po nich ve skladech požadováno.
A tenhle chlapec byl pod stresem,
kvůli útokům, které proti němu vedli.
Nikdy na něj nezapomeneme, na toho mladíka.
Byl našim prvním členem SI Cobas.
A když zjistili, že se stal členem,
tak ho začali šikanovat,
aby vliv odborů na tomhle pracovišti odstranili.
A jak se jmenoval?
Gabriele.
Je mrtvý.
Už ho neuvidíme.
Boj ale pokračuje!
Blokáda!
Stávka dnes! Stávka zítra!
Ano! Jaké jsou teda teď vaše úmysly?
Nenecháme nikoho pracovat.
Ne, teď! Dnes!
Nic neprojde. Všechno jsme zablokovali.
Ale on opustil místo! - Ok, takže odešel?
Oblbují nás.
Sepsali a vytiskli naše požadavky
a mezitím příslušní zástupci společnosti zmizeli.
Nechceme boj mezi chudými lidmi. Nech je být!
Musíte s nimi také být solidární.
Stávka dnes! Stávka zítra!
Pojďme, udělejme řetěz, chlapi! Udělejme řetěz!
Podvádíš stát! A pracující samozřejmě, ještě více.
Ne, pojď dovnitř. On už uvnitř byl.
I kdyby, nesejde na tom. Teď musí zůstat venku.
Vy jste ve stávce, nebo v práci?
Nemůžeme jít ven.
Ale podepsali jste, že tak jste členy spolu s ostatními pracující, ne?
To znamená, že jste se vzájemně dohodli,
že když je napadaný jeden z vás, je to útok na každého.
Proč jste je teď nechali na holičkách?
My jsme nikoho na holičkách nenechali.
Tak proč pracujete, když jsou ve stávce?
Jste ve stávce? Nechcete pracovat?
- Ne! Jak bychom mohli pracovat? Nemůžeme pracovat ...
A když váš nechají projít, půjdete pak do práce?
- Ale proč?
Jsme tady, takže nikdo nemůže projít. To znamená, že žádná práce není.
Nikdo neprojde dovnitř a nikdo ven.
To je všechno.
Skvělé. Už jsem vám řekl: SDA nejsou problém,
protože v SDA máme 80% členství po celé Itálii.
Chceme akorát, aby se věci vyřešily a to o něco rychleji.
Pokud to bude pokračovat, pokud přijedou policajti, nechceme konfrontaci,
protože už víme, že můžeme vyhrát jinými způsoby.
Pokud se objeví policajti, půjdeme domů
a zítra brnkneme do všech skladů SDA v Itálii a všichni půjdou do stávky.
Musíte jen ukázat, že vy všichni ...
- Ale to už jsme ukázali, proto jsme už venku.
Jo, rád tě takhle vidím
spolu s propuštěnými pracovníky. To je dobré znamení. Skvělé!
Na pracovní místa - se nesahá!
Budeme je bránit – v boji!
Tyto boje začaly díky kontaktům
některých vedoucích aktivistů SI Cobas s lidmi pracujícími v logistickém sektoru.
Během prvních setkání vyšly najevo obrovské rozpory v rámci odvětví,
silné zneužívání pracujících a nedodržování práv a smluv zaměstnanců.
A tak se rychle ukázalo, že existuje nejen potřeba,
ale i prostor pro boj.
Boj, který byl zpočátku za uznání národní smlouvy,
kterou už podepsaly odborové federace,
ale kterou vedení neplnilo ani ve společnostech, kde byly odbory uznané.
První stávka, kterou jsme organizovali, trvala osm měsíců.
Nebyla to nepřetržitá stávka, šli jsme do ni každých 15 dní.
Mysleli si, že věci po chvíli vymizí, jak se to děje obvykle.
Ale díky známostem, které jsme měli se sociálními centry,
se sociálními hnutími, ex-teroristy, s ex-tímhle a ex-tamtím,
povedlo se nám dostat před brány 150 podporovatelů zvenčí.
To dělníky povzbudilo, ukázalo se, že existuje možnost pro boj.
Že existuje nejen vnitřní odezva, ale také silná odezva zvnějšku.
Bylo to spojení mezi hnutím pracujících uvnitř,
jejich touhou bojovat,
a hnutím venku, které nebylo ideologicky jednotné,
ale které během boje samotného našlo sjednocující prvky!
A nakonec se objevilo tohle nové hnutí, které působilo jako katalyzátor stávajících sil.
Dělníci tak začali vidět, že existuje cesta ven.
A nakonec jsme vyhráli, hlavně díky této dlouhé zkušenosti,
což znamenalo, že všech 180 pracovníků skladu vyhrálo a získalo na měsíc o 400 Euro víc.
Vyhráli v situaci, kdy je pro ostatní pracující v Itálii nárůst platu
o 7 Euro v obvyklém vyjednávání kolektivní smlouvy velký úspěch.
Překonali jsme postoj, že žádná cesta údajně neexistuje,
protože jsou to všichni migranti, chudí lidé, kteří nemají žádnou moc atd.
Ve skutečnosti už byli tihle migranti v boji referenčním bodem pro ostatní sektory.
A hned od začátku jsme na základě předchozích zkušeností
řešili problém, že by se pracující neměli soustředit jen na jeden boj nebo společnost,
ale měli by začít rozšiřovat organizační kroky na všechny druhy pracovišť...
A začali jsme nechat ty pracující, kteří měli dovoleno tak učinit,
jako oficiální delegáti, navštěvovat všechny další místa.
Zajistili jsme, aby tihle pracující dostali přidělený čas na odborářské povinnosti.
Pracující, kteří obvykle nemají dovoleno opustit své továrny.
Na základě toho, že jako delegáti máme osm hodin na odborářské povinnosti,
a protože jsme měli možnost toho na některých místech využít a SI Cobas rostlo,
poslali jsme některé migrantské aktivisty
na různá místa, aby tam boje podporovali.
Taková byla dynamika.
Když se hnutí rozšířilo, vyhráli jsme na dvou nebo třech místech,
které byly obzvlášť důležité pro logistický sektor.
TNT v Piacenze byla obzvlášť dynamická, když jsme vstoupili do tamního sporu.
V pracovní situaci, která byla dříve hodně represivní.
Kde dělníci chodili na 18 hodinu
a čekali až do 22:30 než je zavolali.
Mohli začít pracovat v 18:00 nebo 22:30.
Když se dostali dovnitř, pracovali 3 nebo 4 hodiny
a pak měli čtyř hodinovou přestávku!
Museli si dát tuto přestávku přímo uvnitř skladu - nemohli si jít odpočinout domů.
Začali zase pracovat a pracovali až do poledne.
Po tom všem pořád ještě neměli čas, kdy by se najedli nebo odpočinuli,
protože se museli vrátit do práce zase na 18 hodin. Mafie! Mafie! Zfalšované výplatní pásky!
Falšování! Falšování!
Mafie! Mafie!
Stávka! Stávka! Stávka!
Podívejte se na sebe! Dneska jste dokázali, že můžete být jednotní.
Podívejte se na sebe navzájem a podívejte se na ně,
a dejte jim vědět, jací šmejdi to jsou,
že vám dali takové zmrdské smlouvy,
že s vámi zacházeli jako se psy.
Musíte se na ně podívat.
Bojí se, to je jediný důvod, proč přijdou a mluví s náma.
Tím, že přivedli různé další lidi, z jiných svazů Cobas,
a sociálních center Milána a dalších měst,
se tenhle boj stal jedním z nejdůležitějších politických bojů.
Už to nebyl jen spor v TNT.
Řekni jim, že nic nepodepíšeme a na ničem se nedohodneme,
do té doby, než dojde ke shromáždění pracujících.
Pokud dělníci řeknou, že výsledek je dobrý, pak ukončíme spor.
Pokud budeme muset pokračovat, budeme pokračovat.
Mír! Mír!
Chceme naše práva!
Jsme z AF Logistica v Astalengo
a jsme rádi, že podporujeme naše bratry v TNT Piacenza.
A toto je naše zpráva vedení AF Logistica:
Pokud se věci rychle nezmění, další na řadě jste vy.
Jdeme si pro vás!
Chceme naše práva!
Šéfové – pryč!
Mubarak – pryč!
Bylo jasné, že cítili součástí hnutí,
které se vydalo do útoku a to jim dalo sílu.
Cítili jednotu s těmi, kteří se vydali do ulic v Tahriru (Káhira, Egypt).
Bylo dobré to vidět,
protože jim to dalo sílu.
Myšlenkou bylo, že tím, že bojujete, můžete vyhrát.
Fungovalo to velmi dobře, protože měly strukturu,
kterou bych nikdy, ani za dvacet let nevytvořil.
Byl tam jeden člověk, který se staral o jídlo pro každého.
Organizační struktura, která pravděpodobně pocházela z jejich vlastní komunitní struktury.
Struktura, která se stala jádrem boje,
který se pak stal nejdůležitějším nástrojem boje.
Pro ty, kteří to nezažili... když o tom teď mluvím, pořád se mě to dotýká.
Na osobní úrovni se tam odehrály velmi dojemné akce.
A vyhráli jsme, díky našemu odhodlání a těmto činnostem.
Skladnice se nebojí!
S holkama mluvím od roku 2012,
protože jsem se dozvěděla o odborech SI Cobas.
Bylo tady ale hodně strachu,
protože tě stavěli do podřízeného postavení,
jsi zotročený tak,
že nemůžeš říct ani "a".
Nemůžeš říct vůbec nic, pracuješ, jedna věc, další věc...
Věci, které třídíš, jsou tvůj problém dnem i nocí.
I když jdeš domů, myslíš na ty věci, které musíš třídit a vybírat.
Takže jsem s holkama mluvila od roku 2012 a nevím, jak se to stalo.
Bylo to štěstí.
Holky pomalu dostaly trochu odvahy.
Mluvila jsem s nimi,
říkala jsem, že mám kamaráda, který se účastnil bojů v TNT.
Řekl mi, že pracoval u TNT,
když šli v roce 2012 do stávky.
Dosáhli nějakých výsledků,
které jsou velmi pozitivní,
jako třeba že se jim podařilo získat stravenky.
Nakonec jsme se vzbouřili, spojili jsme se,
zbavili jsme se strachu.
Celou dobu nás děsili
těmi svými výhrůžkami
a nakonec někteří z nás sebrali kus odvahy
a šli jsme do stávky.
Styďte se!
Zloději!
Využíváte nás už roky!
Nerespektovali jste žádná práva!
Připojili jsme se k odborům
a začali jsme první boj 5. května.
Pro mě to byla úžasná věc.
Byla tam jen hrstka lidí.
Přijeli autem s vlajkami SI Cobas
a začali křičet stávková hesla.
Skladnice se nebojí!
Nadřízený prvně přeložil pracující, kteří se připojili k odborům,
do vzdálenějších skladů,
aby je mohl vyhodit, pokud by se neobjevili v práci.
Takže se tihle lidi společně sešli
a šli do stávky.
Den na to se vrátili do práce,
přímo do práce.
Nikdy jsem nešla do stávky
a pak se prostě vrátila zpátky do práce.
Takže o den později jsem si pomyslela: To znamená,
že říkají pravdu.
Sjednocení je děsí!
To znamená, že toto jsou správné odbory!
A tak pomalu hodně lidí jako já se připojilo k SI Cobas.
Skladnice se nebojí!
Vyšli jsme ze skladu.
Bylo to skvělé.
Vzpomínám si, že jsem pracovala a viděla jsem všechny ty lidi,
mé přátele, jak jdou ven a myslela jsem si, že jde o schůzku SI Cobas.
Podívala jsem se na ně a oni mi řekli: Jdeme!
Dobrá tedy! Nechala jsem všeho, co jsem dělala
a vyšla jsem s nimi ven.
Byla to první stávka v mém životě
jako pro většinu mých kolegyň, myslím, že možná pro každou z nich.
Bylo to velmi vzrušující.
První den jsme to byly jenom my,
pak přišly nějaké holky ze sociálního centra Hobo,
a Karim a další odboráři ze SI Cobas.
Takže den na to jsme se zorganizovaly.
Přišlo více lidí, protože oni nechtěli
vstoupit do vyjednávání, nechtěli nás poslouchat.
Tím "oni" myslím "Yoox" (online obchod), Mr. Job (společnost), velcí šéfové.
V pátek situace eskalovala
a oni zavolali policii,
ale nás tu byla spousta.
Holky blokovaly jeden náklaďák, polehaly jsme si před ním,
Zveřejnily jsme mnoho věcí, které se tu dějí,
zejména sexuální obtěžování.
Skladnice se nebojí!
Nechte je! Nechte je!
Sráči!
Jste všichni sráči!
Bastardi!
Nechte je!
Další velký boj, který se konal v Bologni a oblasti kolem ní
byl v Granarolo,
což je velká firma zabývající se výrobou mléka a mléčných výrobků.
Boj začal na konci dubna - začátku května 2012
a trval dlouho.
Skončilo až o rok a půl později.
Dělej! Pojďme na zem!
No tak, posaďte se!
Zjistili jsme, že každý měsíc na výplatních páskách bylo
o 500 až 800 eur méně než obvykle.
Vysvětlovali nám, že:
jak sami vidíte obchod, svět je v krizi,
takže jsme zavedli 35% srážku.
Nepřijali jsme to, protože ty peníze byly naše!
Pokud jdu každý den do práce, znamená to,
že v mé firmě nejsou důsledky krize.
Krize je, ano, někde jinde,
ale já pracuji 365 dní v roce, takže není žádná krize.
Takže to není v pořádku.
Oni řekli: nic nemůžeme dělat, protože tahle dohoda již byla podepsána,
takže nemůžeme nic udělat.
Pokud chcete pracovat, jděte do práce.
Pokud nechcete pracovat, je tu 1000 lidí,
kteří chtějí přijmout vaši práci.
Poté jsme šli za CGIL (odbory),
odboráři jako z CISL (křesťanské odbory) a UIL (socdem odbory).
Oni jsou odboráři, měli by pomáhat dělníkům.
Ukázali jsme jim také naše výplatní pásky.
Řekli jsme: podívejte se, co se je na naších výplatních páskách.
Zeptali jsme se: Můžete nám jasně říct, jestli nám to mohou dělat nebo ne?
Oni říkali to samé:
Promiňte, ale byla podepsána dohoda,
že se do roku 2015 snižuje plat o 35%.
Takže řekli: Je nám líto! Nechtěli nic udělat.
Pak jsme slyšeli, že v Bologni vznikla odborová organizace,
co se jmenuje SI Cobas.
Šli jsme za nimi.
Ukázali jsme všechny naše dokumenty a naše výplatní pásky,
abychom se zeptali, jestli je to, co se stalo v pořádku nebo ne.
A jejich člověk řekl něco jiného.
Řekl: to není v pořádku.
Takže takto začal tento boj.
Není to v pořádku, protože ty peníze byly ukradeny.
Granarolo! Zloději!
CGIL! Zloději!
Granarolo! Zloději!
Dělej!
Pusť mě!
Hanba!
Přijela policie,
přijeli karabiniéři (četnictvo)...
Říkám si: „Ach můj bože!" Když vidím ty dodávky policie a karabiniérů,
měl jsem pocit, že snad jsem terorista.
Ale já jsem dělník! Usiluji o svou důstojnost!
Před propuštěním
si mě zavolal šéf firmy.
Název firmy je SGB,
Service Group Bologna.
Jméno šéfa je Paolo Schiavina, velký vykořisťovatel.
Nejprve si myslel: jsou to cizinci, kteří neumí řeč, jsou nevzdělaní.
Poté, když pochopil, že jsme se vzchopili,
abychom požadovali dostání našich práv,
dostal trochu strach.
Zavolal všechny dělníky.
Došli jsme za ním a on řekl: "Chlapi, teď, rozumím,
vy, ty chybějící...
Ale dovolte mi, abych vás požádal o jednu věc.
Tak jsme řekli: Ano, co nám chcete říct?
Řekl: Můžete se vrátit do práce a odpracujete si hodiny,
tak jak má být a dostanete peníze na pásce
podle počtu hodin práce
plus 250 euro na černo na ruku.
Ale musíte přijmout to snížení o 35 % z důvodu krize až do konce roku 2015.
Nepřijali jsme to proto, že
snažíme se žít důstojně.
Jestliže přijmu peníze na černo bokem, jsem také zloděj.
Dělám něco, co je špatně.
Styďte se! Styďte se!
Jsou to mafiáni!
Jsou to zloději!
Stávkovali jsme dva dny.
Třetí den jsme se vrátili na naše pracoviště.
Pracovníci z Granarolo šli do Granarolo.
Zatímco my z COGIFRINu jsme šli na naše pracoviště.
Hned jak jsme dostali dovnitř
šéf na nás čekal u brány
a říká: "Chlapi, kam jdete?"
Řekli jsme: "Jdeme na naše pracovní místa."
Řekl: "Proč?"
Řekli jsme: "Protože tu pracujeme."
Řekl: "Ne, vy nemůžete jít dovnitř."
Ptali jsme se: "Proč?"
Řekl: "Protože jste šli do stávky."
Promiň, ale pokud pracuješ, můžeš jít do stávky i ty.
Proč bych nemohl vstoupit do stávky?
Například na letišti, pilot, který létá s letadlem...
Já jsem již zaplatil spoustu peněz za mou letenku,
ale pokud on chce vstoupit do stávky, udělá to. - Jak to nemůžu?
Jsem dělník, pracuji v těch sračkách, uvnitř této firmy,
a jsem skutečně naštvaný. Chci jít do stávky, tak jsem to udělal.
- "Ne, vy nemůžete jít do stávky." Takže? Co uděláme? - "Musíte odejít."
Nechte je!
Uklidni se...
Zablokujte to!
Proč k**** žducháte?!
Nechte je! Nechte je!
Co chceš dělat?
Proč nás nutíte k protiakci?
Ten hajzl.
Vytáhněte ho!
Práce je právo!
Nechte je!
Buď v klidu!
Nechte je!
Vy buďte v klidu!
Podívejte se sami na sebe!
Jdeme! Jdeme! Jdeme!
Nemůžete pořád přijímat rozkazy, aniž byste přemýšleli vlastní hlavou
a tázali se sami sebe, proč se někdo sám od sebe vrhá pod nákladní auto!
Devět měsíců! Devět měsíců! Devět měsíců!
Pusť mě!
Pro nás, toto sociální centrum, je praxí okupování
a snaha propojit různé konflikty, k nimž dochází v oblasti,
kde žijeme a především tam,
kde dochází ke konfliktům proti kapitalismu a proti vykořisťování.
O těchto bojích jsme se dozvěděli,
protože se objevily jen pár kilometrů odtud, v Piacenza,
což je město velmi blízko Bologně.
Někteří naši přátelé žili v Piacenza a již se začali účastnit
a sledovat boje v logistickém sektoru.
Pro nás bylo naprosto přirozené pokusit se spojit s těmito boji.
Podpora, se kterou jsme se setkali...
Opravdu...
Je tu spousta lidí, kteří získali svou důstojnost
a snaží se, aby ji nabyli rovněž i ostatní.
Protože to bylo hnutí, které se zvětšovalo samo od sebe,
sociální hnutí, se kterými jsme se čas od času setkávali na různých místech
jako v Miláně, Piacenza atd.,
přišly za námi, následovaly nás a staly se podporujícími prvky tohoto boje.
Dokonce i v místech, kde naši odboráři nemohli být přítomni
někteří z aktivistů sociálních hnutí zaujmuli místo odborářů,
aby organizovali stávky.
Například v Granarolo, tento chlapík nebo tento člověk konkrétně, sledovali tento boj,
ale když tam nebyli,
dva nebo tři aktivisté z "Crash" (sociální centrum) tam byli každý den,
stáli tam s piketami, od 5 ráno, aby podpořili tento boj.
Šli jsme se podívat, abychom pochopili,
abychom se setkali s těmi, kteří bojovali,
abychom porozuměli tomuto boji,
a pochopili dynamiku stávky, pochopili dynamiku blokády.
Odborový svaz se ujmul vyjednávací části akce,
té více "odborářské", ohledně managementu a pracovních sporů,
proto mluvili se zaměstnavatelem, s reprezentanty institucí.
Pracující, ze svého úhlu pohledu, všechny své znalosti, které do té doby
nabyli prací ve skladech, vložili do boje.
Využili veškerých znalosti výrobního procesu –
v tomto případě distribučního procesu – např.: V jaký čas bylo nejlepší dělat blokády?
Jmenovitě: kdy se odesílá nejvíce zboží?
Jaké další sklady se mají kontaktovat,
při snaze udělat blokádu pro celý dodavatelský řetězec?
V případě, že by se vedení společnosti pokusilo přesunout výrobu
například z Boloně do Modeny, nám znalosti pracujících
– těch, kteří věděli, že určitý výrobek musí být transportován Modenou –
dovolily zorganizovat blokády i tam.
Pracující sdíleli své specifické znalosti,
aktivisté sdíleli poznatky, které si vybudovali v průběhu minulých let, během minulých bojů
a propagační činností. Bylo také velmi důležité
pokusit se uspořádat nápady, které se někdy
objevily náhodně, obzvláště v době konfliktu.
Snažili se vše zorganizovat.
Například, když probíhal boj v Granarolo,
"Anonymous" (hackeři) shodili web Granarolo.
To byl další kus specifických znalostí,
které se propojily s ostatními.
– Ti, kteří spolupracovali s nezávislými sdělovacími prostředky, tak mohli publikovat zprávy
a to donutilo i mainstreamová média, aby učinily to stejné.
Někteří z nás byli v kontaktu s celostátním tiskem,
mám na mysli levicový tisk, který nám byl bližší.
I tam jsme měli možnost publikovat články a oznámení.
Všechny tyto kusy se spojily dohromady.
Pokud jde o akce a střety s policií,
ti, kteří s tím měli více zkušeností, sdíleli své znalosti.
V průběhu času
došlo k takovému sdílení dovedností a zkušeností,
že bylo nakonec obtížné zjistit, od koho vlastně původně přišly!
Tohle je pro mě hodně důležité.
Když jsme se zapojili do bojů v logistice,
udělali jsme to, protože jsme si řekli,
že to je to, co na nás čeká. Podobá se to tomu, co zažíváme každý den –
i když hodně jiným a méně každodenním způsobem.
Nicméně perspektiva, kterou máme jako generace,
je v jistém smyslu perspektiva nejistoty,
vykořisťování, a být v boji bok po boku se pracujícími skladů,
s pracujícími v logistice,
byl krok vpřed,
protože jsme byli jednotní.
Myšlenka byla: Stojím teď za vámi, protože vím,
že uděláte totéž, až to budu potřebovat já.
Pracující vždycky křičeli něco hodně dojemného:
My jsme jednotní! My jsme jednotní!
To je v podstatě to, čím v bojích vítězíš,
a to že se spojí studenti, lidi na nejistých pozicích, pracující,
kteří jsou ve stejných podmínkách nejistoty. Takže můžeme identifikovat jediného nepřítele,
který je vykořisťovatel, šéf.
Chci poděkovat všem, kteří byli spolu s námi u brány COGIFRIN,
a především u Granarolo,
a všem pracujícím, kteří přišli s námi,
všem studentům a sociálním centrům, jako je Hobo
a obzvlášť Crash.
Ti byli skvělí a silní.
Jak jsem ještě nikdy neviděl. Skvělé.
Naučili mě mnoha věcem,
které se týkají bojů a práv.
Děkuji!
Podívej! Tohle je pracující z COGIFRIN.
Pracoval se mnou.
Tohle bylo před továrnou Granarolo.
Řekl bych, že jsem byl pod tím náklaďákem.
Hele! Je tam někdo, kdo na mě mluvil.
Říkal: prosím, vylezte ven!
Hele! Tahle fotka byla na titulních stranách všech novin.
A co se tady děje? On hází židli na policistu?
Hlavní manažeři Granarolo byli tady vzadu.
V tenhle moment jsme byli smutní a křičeli jsme za naše práva
a ten policajt měl ruce v kapsách a smál se,
jako by byl šťastný.
Když tenhle pracující viděl toho policajta, jak se směje, jako by to byl vtip,
tady můžeš vidět, co ten pracující udělal přímo před policií
a všemi ostatními. Neměl strach.
Řekli jsme: Bojujme tvrdě! Beze strachu!
Hele tady jsem vždycky já, vždycky se chovám jako mechanik.
Hele! Tuhle práci jsem se naučil v Itálii!
To jsem já.
Tohle je chlap, co byl zatčený,
Policie... ničemové.
Vždycky jsem byl v přední linii,
protože pokud cítím, že nic neudělám a ani ostatní ne...
Musíme cítit, že to uděláme společně.
Opravdu jsem byl vždycky v přední linii.
Ne proto, že jsem špatný.
Akorát jsem získával zpátky svoje práva!
Jsem na to hrdý, protože jsem to nikdy předtím neudělal.
Nevěděl jsem o tom.
Ty obušky mi dodaly odvahu.
Podívej! To jsem já.
Tenhle mě zmlátil třikrát,
jeden za druhým,
vždycky mě bil do stejného místa na rameni,
přímo tady.
Jsem hrdý.
Toto je pracující z Ikei.
Kdo? Ten, co byl na demonstraci včera.
Mohammed.
Tohle je z Ikei. Ikea. Studenti z Hobo.
Kluci z Crash.
Pracující.
Přátelé z Milána. Afričan z DEILLE. Těch je mi taky líto,
protože včera byli sami.
Den co den nás sem přijíždějí zbít karabiniéři.
Jednají s námi jako s otroky.
Musíš natočit i támhletu ženu. Ta je vůbec nejhorší.
To ona vlastní továrnu.
Je to manželka majitele.
Nejsme dobře placení.
Ta práce není bezpečná.
Proto jsme venku.
A teď šéf nechce ani nic slyšet, ani nechce ani změnit předpisy.
Nechce poslouchat náš protest.
Všechny chce vykopnout.
Proto tady vzdorujeme,
dokud se věci nezmění.
Pokaždé, když protestujeme,
přijedou karabiniéři,
přijedou fízli.
Zmlátí nás,
aby umožnili stávkokazům projít dovnitř.
Vzdorujeme.
Stále tady.
Vzdorujeme už čtyři měsíce.
Doufáme, že získáme naše práva
a zvítězíme.
Věříme, že zvítězíme.
Chceme důstojnost.
Otroctví musí skončit.
Teď, akorát jim chybí uniforma.
Za chvíli jim je dají a dostanou i obušky.
Chlapi, prosím, nedotýkejte se jich.
Sedneme si? Jo, posaďme se všichni.
Počkejte! Počkejte!
Styďte se! Styďte se!
Nešahajte na něho!
Nechte je!
Hej,
Vzali jednoho pryč!
Zasraní fízli!
Sebrali nás a...
Vždycky s námi takhle zacházejí...
S tím jak boj rostl, začal stát/buržoazie rozumět,
že tohle hnutí má určitý význam.
A tak od té doby bylo vždycky před branami 150 až 200 policistů.
A takto začali pracující chápat, co je policie ve skutečnosti zač.
Ze začátku s policií mluvili, říkali: "Hej, to co děláte je nedemokratické,
musíte hájit demokracii!"
"My jsme ti dobří, - ti druzí jsou zločinci, mafiánská společnost!"
Pak pochopili, že mafiánský systém a kapitalismus k sobě patří.
Takže od té doby už pracující nechodil za policií a neptal se: "Proč mě bijete?"
Pochopil, že policie tu je od toho, aby ho zmlátila.
Policie se nikdo z nás nebojí.
Co se může stát? Nic.
Je jen život a smrt.
Jestliže umírám hladem, raději umřu v boji za má práva.
Máme jen život nebo smrt.
Umírám hladem, protože mi už nechodí výplata.
Nemůžu jíst, nemůžu platit nájemné, nemůžu si koupit jakékoli oblečení, nemůžu si koupit nic.
To znamená, že umírám.
Takže jestli už umírám hladem, raději půjdu před bránu podniku
a nechám je, aby mě zasáhli obuškem, do hlavy, zad, nohou.
Umírám tak či tak, nezáleží na tom.
Alespoň pak zemřu za svou důstojnost.
Cobas dnes, Cobas zítra!
To je minimum. Musíte žádat ještě více.
Teď musíte udělat vaše shromáždění, promluvte si mezi sebou.
A za 15 dní musíte být připraveni požadovat ještě více.
Znova dolů!
Vrátíme se!
Shromáždění!
Cobas dnes, Cobas zítra!
Zavolejte je!
Takže chlapi, jak jste všichni viděli, sklad bez vás nefunguje.
Vy jste šéfové skladu, nikdo jiný.
Víme, jak tam uvnitř pracujete.
Všichni pracujete 16, 13 hodin jako skladníci, jako řidiči,
za polovinu pravidelné mzdy.
Bez zákonného 13. platu, vánočního bonusu, bez práva na nemocenskou,
plni strachu, bez důstojnosti.
Takto pracujete, ale můžete pochopit, že dnes, jednotní mezi sebou navzájem
jste schopni získat nejen tento malý kus papíru, který jste podepsali
a kterým jste tak dostáli respektování mzdové smlouvy na národní úrovni.
Tato smlouva, ta měla být dodržována již dávno.
Protože toto navrhli samotní zaměstnavatelé.
Od samého počátku se zavázali dodržovat toto minimum.
Ale nedodrželi to, protože oni jsou jen prázdná slova.
Zákon zde nefunguje. Silnější požírá slabší.
Vy, jednotni, můžete pokračovat na tomto pracovišti, žít, jíst,
musíte si mezi sebou promluvit, udělat si mezi sebou shromáždění.
Pokud půjdou po jednom z vás, pokud jednoho z vás propustí, zastavte celý provoz skladu.
Až dosud jsou to pouhá slova: "Za 15 dní."
Ale pokud se za 15 dní nic nestane?
Co? Vrátíte se zpět do toho otroctví?
Ne!
Kdo se chce vrátit do otrockých podmínek?
My jsme všichni s vámi. Byli tu tady pracující z DIELLE.
Díky, COBAS!
Jeden za všechny a všichni za jednoho!
Od dnešního dne víte, že patříte do rodiny, která se nazývá SI Cobas,
který vás chrání a brání vaše práva.
Také v Bergamu začínáme budovat SI Cobas.
Dnes je důležitý den! Začínáme zde a rozvíjíme se.
Pokud tuto bitvu nevyhrajeme, je to proto, že nechceme.
Pokud jde o strach některých lidí, na tom nezáleží!
Nezačínejte se hádat, kvůli tomu, že jeden z vás se připojí a druhý ne.
Ne!
Dříve nebo později se přidají všichni.
Jsi šťastný? Ano, jsem velmi šťastný,
Protože jsme získali dalšího velkého uznání našeho boje,
protože jsme dosáhli cíle, který jsme si stanovili, konkrétně
znovu zaměstnání čtyř dříve vyhozených dělníků,
nichž jediným přestupem bylo, že se stali členy SI Cobas.
A stali se tak trnem v oku zaměstnavatelů.
Jako bychom otevřeli láhev, s natlakovaným obsahem, který chce explodovat.
A když jsme tuto láhev odzátkovali, obsah explodoval.
A my jsme tomu ukázali směr, konkréktní, že je možné
vést boje a vyhrávat je.
Něčeho jsme dosáhli, jistého respektu z jejich strany.
I když víme, že za tímto respektem, je vůči nám stále nenávist.
Ale přinejmenším změnili svůj tón a styl, když s námi mluví.
Odvolali téměř všechny mužské nadřízené,
protože jsme proti nim vznesly obvinění z šikany,
vyhrožování a sexuálního obtěžování.
Mnoho věcí se opravdu hodně změnilo. Už nevídám, že by tu někdo plakal.
Dříve jsme museli plnit kusové normy,
teď už se o kusové normě nezmiňují, děláme, kolik zvládáme, a občas nás i pochválí.
My, kteří jsme se stali členy tohoto svazu a šli do stávky,
teď prostě pracujeme tak, jak by měli normální lidé pracovat.
Už se nehoníme za tím, abychom naplnili normy, jako jsme to dělávali dříve.
Ostatní to ale pořád dělají, protože jim šéfové vyhrožují,
že dříve či později sklad stejně opustíme,
takže by se neměli dívat na to, co děláme.
I když je nás jen hrstka tam, kde pracujeme,
přesto se zvýšily mzdy všem
a normy produktivity nejsou stanovovány tak svévolně.
Dřív jsem dostával 900 Euro.
Teď mám 1800 Euro.
Stejná práce, stejné množství hodin. Díky COBAS.
Vždycky říkám: díky COBAS se mohou naše rodiny uživit.
Dříve se nosilo dítě bohatých rodičů do školy dva croissanty.
Teď si do školy bere i moje dítě dva croissanty.
Teď, my, nás osmdesát, je štastných.
Je to jiné než dřív. Změnili jsme situaci.
Pracujeme klidně.
Mám větší důstojnost, více sebevědomí,
a jsem sám se sebou spokojený, protože by mě nikdy nenapadlo,
že bych udělal něco takového.
Nejdřív jsem si myslel: "Jsem cizinec a musím pracovat jako otrok."
Přiměli nás takhle uvažovat!
Že musíš být otrokem.
Probudit se ráno, jít do práce, přijít v noci domů, jít do postele.
To není život.
Když mě vyhodili, můj život se změnil.
Jsem jiný člověk.
Pro mou důstojnost.
Zpočátku to byl především boj ohledně práce.
Teď to ale dělám i proto, že jsem žena.
Abychom mohli říct, že i ženy dokážou bojovat,
aby získaly svá práva,
že nedovolí, aby jejich důstojnost mohla být pošlapána ani mužským sexismem,
ani rasismem a podobně.
Jsem marocká žena, pro mě bojovat je zábava
a odteď bude můj život věnován boji.
Pro mě osobně moje účast, můj aktivismus v SI SOBAS
mě na jednu stranu vedl k tomu, že jsem zjistil, jakým konkrétním problémům
tihle migrantští dělníci v tomto odvětví čelí.
Na druhou stranu můžu nabýt z bojů zkušenosti, které jsem nikdy předtím neměl.
Umožnilo mi to také zamyslet se
nad vztahem, který může být mezi bezprostředním bojem
a perspektivou společenské změny.
Na jednu stranu jsou tyto boje důležité, jsou nezbytné, přináší to něco životně důležitého
do společenské situace, která by jinak stagnovala.
Účast v těchto bojích taky umožňuje mladým lidem,
kteří se chtějí zapojit, podpořit skutečný třídní boj
místo vytváření cílů, které jsou často dost umělé a mezitřídní.
Pro hodně mladých lidí je to taky příležitost, aby se poučili.
Na druhou stranu mají tyhle boje jasné limity,
stejné jako všechny ekonomické boje.
A jen pokud se v rámci těchto bojů objeví obecnější,
a též se mezi těmito pracujícími ustaví jisté politické uvědomění,
tak mohou tyhle boje být začátkem procesu změny
která má potenciál na revoluční změnu společnosti.
Proč jsme zvítězili? Protože jsme byli jednotní.
Nejen nás jednapadesát.
Nejen Bologna, ale celá Itálie.
Podle mého názoru byl boj v Granarolo slavný boj.
A to i na mezinárodní úrovni.
Došlo k bojkotům i v Německu, Francii, Belgii,
po celé Itálii: Neapol, Řím, Miláno, Piacenza a tak dál a tak dál.
Díky tomu všemu jsme zvítězili.
Mysleli si totiž, že nás je jen 51, ale ve skutečnosti jsme byli celá země.
Proto jsme zvítězili.
www.Titulky.com