Kje je policija?
Roke stran od skladišcnega delavca!
Zaposlen sem v Rimu, v SDA.
Smo iz Milana. Iz TNT.
Castello Bocca d'Adda, pokrajina Lodi.
Cassina de' Pecchi.
Zadruga se je spremenila.
Place za julij nisem prejel in tudi za avgust ne.
Prav tako nisem dobil placanega dopusta.
Šli smo v Cobas [sindikalno središce].
Zdaj pa Cobas zadrugi piše pismo.
Ce ne bodo placali, bomo tudi mi stavkali.
Dovolj nam je tega suženjstva.
Prišli smo izraziti podporo 24 odpušcenim delavcem Ikee.
DIELLE [podjetje] je sranje! - Ja, vem!
DIELLE je sranje! - Ja, vem!
V Italiji delam že deset let. Z zadrugami so vedno težave.
S Cobasom so stvari zdaj v redu. Cobas ima trenutno precej moci.
Zakone zdaj uveljavljajo. Tako da smo dobro, trenutno je vse v redu.
Kdaj se je ta boj v logisticnem sektorju zacel?
Približno pet, šest let nazaj. Ne spomnim se tocnega datuma.
Vendar se je zacel zgleden boj
v bran dostojanstva delavcev, izkorišcanih.
»Brez varcevanja« izraža solidarnost že od samega zacetka.
Smo iz Antagonisticne mreže Piacenze.
Iz mreže, ki je politicno neodvisna in se trudi povezati ljudi,
ki verjamejo, da se je cas za mediacijo iztekel
in da je napocil cas za antagonisticen, borben pristop
– to je edini nacin, ki prinaša rezultate.
Vec kot dve leti smo sledili dogajanju v Ikeii.
Sprva nam je tudi uspelo doseci prvo zmago.
Odpodili smo eno od treh zadrug.
Pred šestimi meseci je Ikea proti nam zacela svoj protinapad.
Vendar se ne predamo.
Roke stran od skladišcnega delavca!
Da bi v tem boju zmagali,
se moramo znebiti strahu.
Skušajo nas prestrašiti s svojimi vodnimi topovi,
s svojim izsiljevanjem in odpušcanjem.
Ne prizadevamo si vec zgolj za en evro na uro.
Borimo se, ker razumemo, da bo ta država unicena,
ce delavski razred ne ostane še naprej pokoncen.
Suženjske razmere se bodo razširile na vse.
Na tem trgu, v teh dneh, v teh mesecih,
pred vsemi temi tovarnami, so migrantski delavci
in nekaj italijanskih delavcev, ki so se jim pridružili,
pokazali, da je mogoce zmagati.
In ni po nakljucju, da se to gibanje širi.
Da se v sindikate vsak dan vclanjuje na ducate ljudi.
Ljudje so dojeli, da ce se ne bomo borili, potem ne bo prihodnosti.
Stavkajmo danes! Stavkajmo jutri!
Pravijo vam, naj ostanete na enem mestu in delate s sklonjeno glavo.
Cel dan.
Ni nam dovoljeno se pogovarjati med sabo. To so imeli za izgubo casa.
Rekli so, da ne bomo dosegli norm, ki so jih postavili.
Nismo zgolj delali, delali smo pri neznosni hitrosti.
Nadure niso bile prostovoljne, bilo so obvezne.
In vsakdo, ki je uprl delati nadure, je bil kaznovan.
Delamo kot sužnji.
Ne uspe nam zaslužiti niti tistih 800–900 evrov, ki jih potrebujemo za preživetje.
V moji službi so poklicali ljudi na delo, jih postavili v vrste brez place ali štempljanja
in jih prisilili stati in gledati. Dve, tri ure. Brez placila.
Kadarkoli so rabili koga, so ga poklicali: »Hej, ti, pridi pri prici!«
Tisti fantje pred vrati, oni cakajo tam od pol petih, petih.
Ljudi spustijo noter ob sedmih, ob osmih, ob devetih.
So tudi takšni, ki cakajo pet ur, da pridejo noter in dobijo delo.
Ali pa cakaš pet ur in te nato pošljejo domov.
Recejo nam: »Ne, zate danes nimamo dela.«
Vendar to ni edina težava. Z ljudmi ravnajo kot z govedom.
Kricijo nate. Pripeljejo dva varnostnika
z ogromnimi mišicami, ki naj bi strašila ljudi.
Vso noc kricijo: »Zacni delati! Delajte hitreje!«
Ce zaradi bolezni ne moreš delati
in se nato vrneš na delo, takoj po tem, ko si bil bolan,
ti znižajo placo in ti dajo najtežja dela.
Zato, ker si šel na bolniško.
Podkupijo enega ali dva, tista, ki jima jezik najbolje tece.
Ta dva jesta dobro, ostali jejo sranje.
Videli smo strašne delovne razmere.
Težko fizicno izkorišcanje.
Velik del delavcev si je unicil svoje hrbtenice
z nekaj leti dvigovanja težkih bremen,
še posebno v ergonomsko slabih položajih.
To jih z gledišca zadrug dela za »iztisnjene limone«,
ki se jih morajo znebiti.
Videli smo mnogo primerov
ljudi, ki jih je to delo fizicno unicilo.
Za to ne dobijo nadomestila, nicesar.
To dvigovanje in garanje
je unicilo mojo hrbtenico.
Imam dve poceni vretenci.
Na koncu pa te brcnejo ven, kot žival.
Smo zatirani, podplacani, vecina v položaju nesigurnosti.
Placa nikoli ne prispe. Nihce se s tem ne obremenjuje.
Delajo, kar se jim zazdi. Mi pa delamo 12-urne delavnike…
oni ni pa nas ne placajo niti za štiri ure.
Ne dobimo božicnice. Ce delamo, dobimo 60 evrov dnevno.
Ce zboliš, ne dobiš placano.
Ce želiš prost dan, ti ga ne bodo placali.
Prazniki ne obstajajo.
Placajo 1200 evrov. 60 evrov dnevno. Vsak dan delamo vec kot 12 ur.
Imam družino, tri otroke. Placujem najemnino.
Pridem sem, me izkorišcajo, mi grozijo.
Ce hocejo, da prideš, ti zažvižgajo kot psu. Nisem pes.
Zaderejo se: »Hej, ti!«
Kaj naj bi to pomenilo?! Sem pes? Iztisnejo te kot limone.
Ne dovolijo nam pogovora.
Ostati moramo na istem mestu.
So placilni listi kot njen, ki pravijo, da mora državi vrniti 15 evrov!
Ali pa ljudem ne dajo dela, ker niso hoteli delati nadur.
Ali zato, ker niso hoteli delati cez vikende. Pustijo te
cakati doma cel teden ali dva brez dela in ti odkrito povejo: »To je tvoja kazen.«
Eden od preddelavcev, starejši možakar, je osvajal mlajše ženske moje starosti…
20, 21 let stara dekleta.
In jim je rekel, zlasti maroškim ženskam:
»Všec so mi maroška dekleta. Vse ste take cipice.«
Ce vam ni uspelo izpolniti norme, pa je rekel:
»Ali dosežete svojo normo ali pa vam jo bom zatlacil v rit!«
Sodelavcu je rekel: »Ti si naslednji, ki bo pocuzal mojega tica.«
Ženske je poskušal povabiti na vecerjo…
Nekatere so to sprejele, druge ne.
Ce delavki to ni bilo všec,
ji ni dal dela ali pa jo je premestil na kakšno drugo mesto.
V neki tocki nam je bilo tega dovolj.
Od leta 2008 v italijanskem logisticnem sektorju potekajo boji
v skladišcih, kjer so razmere
postale neznosne.
Pred kratkim so se boji logistiki razširili po vsej državi.
Sprva so potekali v Emiliji-Romanji, Lombardiji in Beneciji.
Ni nakljucje, da se vse nahajajo v Padski nižini.
Ta pokrajina je ogromnega pomena za italijanski logisticni sektor.
In tudi ni nakljucje, da se velika logisticna podjetja nahajajo tam.
Od tam lahko blago zlahka distribuirajo po vsej Italiji.
Blizu se nahajata pristanišci v Genovi in Benetkah.
S tem pa torej poti v Severno Evropo, v Severno Afriko in na Bližnji vzhod.
Gre za strateško lokacijo.
Boji, ki se danes odvijajo po vsej Italiji,
v bistvenem pogledu poganjajo logisticni delavci.
Mislim, da za to obstajajo objektivni in ne zgolj subjektivni razlogi.
Objektivni razlogi so povezani z relativno novim gospodarskim sektorjem,
ki se pojavil s procesom koncentracije v prodaji in distribuciji.
Z nastankom velikih nakupovalnih središc v predmestjih.
Sektor, ki je zaposloval predvsem mlade in migrantske delavce.
Imeli so jasen cilj znižanja plac in zrušenja obstojecih kolektivnih pogodb.
Kar je znacilno za logisticni sektor, pa tudi za turisticni, zdravstveni in
cistilni sektor, je to, da uporabljajo tako imenovane zadruge.
»Tako imenovane«, ker nimajo nic skupnega z izvori zadružniške ideje.
Pravna oblika zadrug jim dovoljuje, da vecajo izkorišcanje delovne sile
in da se izogibajo zakonskim pravicam, ki jih dodeljujejo tradicionalne delovne pogodbe,
denimo placani bolniški dopust.
Glavnemu izvajalcu tudi dovoljuje pretvarjanje, da ne ve za
kršenje delavskih pravic in pogodb.
Tukaj smo zato, da stavkamo
proti zadrugi, s katero je SDA sklenila pogodbo.
Posel so dobili,
ker so dali najcenejšo ponudbo.
Seveda so imeli veze pri pravih ljudeh in placali podkupnino.
Prišla je nova zadruga. Pridružili smo se Cobasu.
Živimo v demokraticni državi, vsakdo lahko postane clan katerekoli organizacije.
Nehali so nam dajati delo.
Brez vsakršne obrazložitve. »Jutri vam ni vec treba priti.«
Tukaj smo, da pomagamo našim tovarišem.
Odpušceni so bili, ker so se vclanili v sindikat.
V sindikat Cobas.
Tukaj smo, da jih podpremo.
Tako kot so drugi podprli nas, mi podpiramo druge.
Tako se to dela.
Ne moremo cakati na državo ali kogarkoli že, da bo rešil ta problem,
nihce drug ne bo tega storil.
Sem iz Carpiana v Milanu.
Prišel sem zato, da bi se boril.
Da bi branil svoje tovariše.
Rekli smo jim: »Ce jim ne dovolite nazaj na delo še danes, potem
bomo še ta vecer zaceli s stavko v Milanu, Bologni, Rimu.
Dol s tem suženjstvom!
Mi vsi smo cloveška bitja!
Dol z mafijo!
Vladavine mafije je konec!
Midva sva vcasih delala v podjetju, imenovanem »Sole Montagna«, ki proizvaja meso za kebabe.
Lastnik tovarne zadrugo zamenja vsako leto.
Zadrugi rece, naj gre, sam pa obdrži denar.
Nato pa delavcem ne placa njihovih dopustov.
Denar obdrži zase.
Nato pa rece: »Govorite z zadrugo, ne z mano.«
»Zaposleni ste pri zadrugi, ne pri meni.«
Toda ce zadruge ni vec, kje naj jo potem najdem?
Delal sem v njegovi tovarni.
Tam sem delal pet let.
Pa me je odpustil brez opozorila ali pojasnila. »Ostani doma.«
Nadomestilo za brezposelnost so mi prenehali izplacevati pred mesecem dni.
Placali so 500 evrov. Imam dva otroka, placati moram najemnino, elektriko in bencin.
Ne vem, kaj naj zdaj.
Vprašali smo prijatelji, ki so rekli: »Cobas vam bo pomagal.«
»Oni so edini sindikat, ki delavce brani.«
»Pojdite k njim.«
»Nato se bodo stvari izboljšale.«
"Ne pustijo vas na cedilu kot CGIL."
Clan CGIL sem bil deset let.
Mar jim je le za njihove clanarine in jemljejo podkupnine.
Vedno vam recejo: »Ni denarja.« »V krizi smo.«
Medtem pa vi delate dolge ure.
Ce delate, morate biti za to placani.
Ce ni dela, vam morajo izplacati nadomestilo za brezposelnost.
Takšen je zakon.
Je denar, le da je v napacnih žepih.
Hvala, Cobas!
Zgodovina Cobasa sega nazaj do bojev v sedemdesetih letih.
Imamo izkušnje z boji v velikih milanskih tovarnah,
enih najvecjih v Italiji.
Imamo izkušnje s množicnimi delavskimi boji.
Naš sindikat v okviru Cobasa je bil ustanovljen v devetdesetih letih v tovarni Alfe Romeo.
Takrat se je imenoval SLAI Cobas.
SLAI Cobas se je širil predvsem v jeklarskem sektorju.
Vendar ni imel jasne perspektive razrednega boja.
Ni imel perspektive o širšem nacinu organiziranja, zgolj o sektorskem nacinu organiziranja.
Sindikat se ni širil zunaj Alfe Romeo.
Zdaj zacenjamo s širjenjem te ideje med delavci.
Koncepta razrednega boja, razredne solidarnosti
in najširše mogoce organizacije konflikta.
Delegat sem postal po bojih leta 2012
zaradi tega, cemur sem bil takrat prica.
Ko sem videl, kako se ljudje borijo za svoje dostojanstvo in kako trpijo
pred vrati podjetja.
Postal sem bolj samozavesten in sem se odlocil, da postanem delegat in podprem te ljudi.
Mnogi med njimi ne znajo italijansko, ne znajo pisati.
Želel sem, da delavci slišijo sporocilo sindikata.
Zato da bi poznali svoje pravice, to, kar jim pripada,
kako naj se obnašajo na delovnih mestih.
Tako sem postal delegat in so me odpustili.
Za SI Cobas sem slišal, ker sem videl druga skladišca
v Milanu in tudi v TNT.
Uredili so razmere v mnogih skladišcih in tudi uspeli zvišati place.
V Bologni sem šel dvakrat k CGIL-u
in so mi rekli: »Bolje ti bo, ce službo zamenjaš.«
»Problem je prevelik, tu ne moremo nicesar ukreniti.«
Dokler nisem našel sindikata, ki je rekel: »Razmere lahko izboljšamo.«
In razmere nam je uspelo izboljšati.
V SI Cobas smo se vclanili,
ker je sindikat, ki nam pomaga razumeti vse, cesar še ne razumemo.
Smo vecinoma tujci in italijanskih zakonov ne poznamo prevec dobro.
Ja, pomagajo nam iti v smer, ki smo si jo zadali.
Prakticiramo koncept sindikalne samoorganizacije.
Vsakdo med nami opravlja to sindikalno delo na popolnoma spontani nacin,
iz solidarnosti in ne da bi bil zanj placan.
Tu smo brez predaha že dva tedna.
Dva tedna, vkljucno s sobotami in nedeljami, niti za trenutek ne popustimo.
Tukaj smo vsako jutri ob devetih in vsak vecer do enajstih.
Tukaj smo ob nedeljah, da razpošljemo obvestila za novinarje,
ker ce si ves cas naokrog, to postane prevec.
Zato ob nedeljah pošiljamo obvestila za novinarje.
Ne gre zgolj za stavke in podobno.
Moraš tudi poskrbeti za delavce,
ukvarjati se moraš z disciplinskimi pritožbami,
ki jih prejmemo na milijone.
In nanje se moraš odzvati.
To je ogromna kolicina dela.
Cobas! Cobas!
Hej, Mohamed! Kako gre?
Delam tu v CAMST-u in sem delegat SI Cobas.
Tu imamo vecino, 80, 90 %, zaposlenih, ki so vclanjeni v SI Cobas.
In tovariš je umrl?
Tukaj notri. Ja.
Ubila ga je dinamika, ki vlada svetu logisticnega delavca.
Bil je zelo hiter tempo dela.
Tukaj je bilo veliko žalosti, preden se je pojavil SI Cobas.
Ljudje so delali vse vec in vec in vec,
kot se v skladišcih od njih pac zahteva.
In ta fant je trpel zaradi stresa,
zaradi napadov, ki so se vršili nanj.
Nikoli ga ne bomo pozabili, tega mladega fanta.
Bil je prvi clan tukajšnje celice SI Cobas.
In ko so ugotovili, da se je vclanil,
so ga zaceli nadlegovati,
poskušali so izniciti vpliv sindikata na tem delovnem mestu.
In kako mu je bilo ime?
Gabriele.
Mrtev je.
Ne bomo ga vec videli.
Vendar se boj nadaljuje!
Blokada!
Stavkajmo danes! Stavkajmo jutri!
Torej! Kakšni zdaj so vaši nameni?
Nikomur ne dovolimo delati.
Ne, zdaj! Danes!
Nic ne bo prišlo skozi. Blokiramo vse.
Ampak je odšel! – Dobro, torej ga ni vec tu?
Norcujejo se iz nas.
Zapisali so si in natisnili naše zahteve,
v vmesnem casu pa so relevantni predstavniki podjetja izginili.
Nocemo vojne med reveži. Pustimo to!
Vsi morate biti solidarni tudi z njimi.
Stavkajmo danes! Stavkajmo jutri!
Dajte, fantje, naredimo verigo! Naredimo verigo!
Norcujete se iz vse države! In tudi iz delavcev, seveda, iz njih še bolj.
Ne, vstopite. On je bil že notri.
Tudi ce je že bil notri, to ni pomembno. Zdaj mora ostati zunaj.
Ali stavkate ali delate?
Ne moremo priti ven.
Vendar se podpisali, da boste clani skupaj z drugimi delavci, mar niste?
To pomeni, da ste med sabo sklenili dogovor,
da ko je napaden eden od vas, to pomeni napad na vse.
Zakaj ste jih zdaj pustili na cedilu?
Nikogar nismo pustili na cedilu.
Zakaj potem delate, medtem ko oni stavkajo?
Ali stavkate? Ali nocete delati?
– Ne! Kako naj bi delali? Ne moremo delati…
In ce vas spustijo mimo, boste potem odšli na delo?
– Ampak zakaj?
Tukaj smo zato, da ne bi nihce prišel mimo. To pomeni, da ni dela.
Nihce ne bo prišel mimo in nihce ne bo mogel ven.
To je to.
Dobro. Povedal sem vam že: SDA ni noben problem,
ker imamo v SDA vec kot 80 % vsega clanstva v Italiji.
Želimo le, da se stvari koncajo malce hitreje.
Ce se nadaljujejo, ce pride policija, nocemo konfrontacije,
ker že vemo, da lahko zmagamo na druge nacine.
Ce pride policija, bomo šli domov,
jutri pa zbrali vse celice SDA v Italiji in vse bodo zacele s stavko.
Pokazati morate zgolj, da boste vsi…
– Vendar smo to že pokazali in zato smo že zunaj.
Ja, vesel sem, da vas vidim tako,
skupaj z odpušcenimi delavci. To je dober znak. Super!
Delovna mesta – ne bodo dotaknjena!
Branili jih bomo – z bojem!
Ti boji so se zaceli kot rezultat kontaktov, ki so jih vzpostavili
nekateri od vodilnih tovarišev iz SI Cobas z delavci, zaposlenimi v logisticnem sektorju.
Med temi prvimi stiki so postala jasna ogromna protislovja v sektorju.
Zlorabe delavcev ter nespoštovanje delavskih pravic in pogodb.
Tako je postalo hitro jasno, da obstaja ne le potreba,
ampak tudi prostor za boj.
Boj, ki si je sprva prizadeval za prepoznanje nacionalne [kolektivne] pogodbe,
ki so jo sindikalne zveze že podpisale,
vendar je uprave niso želele uresnicevati, in to celo v podjetjih s priznanimi sindikati.
Prva stavka, ki smo jo organizirali, je trajala osem mesecev.
Ni bila neprekinjena stavka, delovna mesta smo zapustili vsakih 15 dni.
Mislili so, da se bodo stvari cez cas pomirile, kar se obicajno tudi zgodi.
Vendar smo zaradi povezav, ki smo jih imeli s socialnimi centri,
z družbenimi gibanji, z nekdanjimi teroristi, z nekdanjimi temi in onimi,
uspeli pred vrata dobiti 150 zunanjih podpornikov.
To je delavce spodbudilo, jim pokazalo, da obstajajo možnosti za boj.
Ne le, da je notranji odziv, ampak je tudi mocan zunanji.
Bila je stik med delavskim gibanjem znotraj podjetja,
z njihovo željo po boju,
in gibanjem zunaj, ki ni bilo ideološko enotno,
vendar je našlo povezovalne elemente v samem boju!
In skozi to je zraslo to novo gibanje, ki je služilo kot katalizator obstojecih sil.
In delavci so zaceli videti, da je mogoc izhod iz njihove situacije.
In na koncu smo zmagali, predvsem zaradi te dolgo trajajoce izkušnje,
zaradi katere si je vseh 180 delavcev v skladišcu izborilo in prislužilo 400 evrov mesecne povišice.
Zmagali so v razmerah, v katerih je za preostanek delavcev v Italiji mesecna povišica
sedem evrov v obicajni kolektivni pogodbi ogromen uspeh.
Uspelo nam je premagati ta odnos, ceš da naj ne bi bilo izhoda,
ker so vsi migranti, revni ljudje, brez vsakršne moci itd.
Pravzaprav pa je bil boj teh migrantov že referencna tocka za druge sektorje.
In že od samega zacetka in na osnovi prejšnjih odlocitev
smo naslovili problem, da se delavci ne bi smeli osredotociti na zgolj en boj ali podjetje,
temvec bi morali zaceti širiti organizacijske korake na delovna mesta vseh vrst…
In zaceli smo tudi imenovati tiste delavce, ki jim je bilo to dovoljeno,
kot uradne delegate in jih pošiljati v druge kraje vseh vrst.
Poskrbeli smo, da se je delavcem ta cas štel med njihove sindikalne obveznosti.
Delavcem, ki jim obicajno ni dovoljeno zapustiti tovarne.
Na osnovi dejstva, da imamo kot delegati osem ur za sindikalne obveznosti,
in ker smo bili sposobni to ponekod izkoristiti in ker je SI Cobas rastel,
smo nekatere od migrantskih aktivistov poslali
na razlicne kraje, da bi podpirali tamkajšnje boje.
To je bila ta dinamika.
Ko se je to gibanje razširilo, smo zmagali na dveh ali treh lokacijah,
ki so bile še posebnega pomena za logisticni sektor.
TNT v Piacenzi je bil primer posebne dinamike, ko smo se vkljucili v tamkajšnji konflikt.
To so bile delovne razmere, ki so bile prej zelo represivne.
Ko so delavci prispeli ob šestih popoldne
in cakali do pol enajste, da bi jih poklicali na delo.
Z delom so lahko zaceli ob šestih ali pa ob pol enajstih.
Ko so enkrat prišli noter, so delali 3 ali 4 ure.
Nato pa so imeli štiriurni odmor!
Odmor so morali vzeti v skladišcu – niso mogli domov, da bi se odpocili.
Nato so spet zaceli z delom in delali do poldneva.
Nato pa spet niso imeli casa, da bi jedli ali se odpocili,
ker so se morali ob šestih vrniti na delo.
Mafija! Mafija! Ponarejeni placilni listi!
Ponarejeni! Ponarejeni!
Mafija! Mafija!
Stavka! Stavka! Stavka!
Poglejte si vaše obraze! Danes ste si dokazali, da ste lahko enotni.
Poglejte drug drugemu v oci in nato poglejte njih
ter jim dajte vedeti, kakšne svinje so,
ker so vam dali tako zanic pogodbe,
in ker so z vami ravnali kot s psi.
Morate jih pogledati:
Strah jih je in to je edini razlog, zakaj prihajajo in se z nami pogovarjajo.
Z vkljucevanjem razlicnih drugih ljudi iz drugih sindikatov zveze Cobas
in socialnih centrov iz Milana in drugih mest
je ta boj postal eden najpomembnejših politicnih bojev.
Ni šlo vec zgolj za spor v TNT-ju.
Povejte, da ne bomo podpisali nicesar in da ne bomo pristali na nic,
preden nimamo skupšcine delavcev.
Ce delavci recejo, da je rezultat dober, potem spor koncamo.
Ce pa bomo morali iti naprej, bomo šli naprej.
Mir! Mir!
Zahtevamo svoje pravice!
Smo iz AG Logistica iz Astalenge
in z veseljem podpiramo naše brate v TNT Piacenzi.
In to je naše sporocilo upravi AF Logistice:
Ce se stvari hitro ne spremenijo, potem ste vi naslednji v vrsti.
Prihajamo po vas!
Zahtevamo svoje pravice!
Dol s šefi!
Dol z Mubarakom!
Jasno je bilo, da so se pocutili kot del gibanja,
ki je bil v ofenzivi in to jim je dalo moci.
Pocutili so se povezane s tistimi, ki so zasedli trg Tahrir.
To je bilo dobro videti,
ker jim je dalo moc.
Ideja za tem je bila, da lahko z uporom zmagaš.
Delovalo je dobro, ker so imeli strukturo
ki je sam ne bi mogel postaviti niti v 20 letih.
Bila je na primer oseba, ki je skrbela, da so imeli vsi hrano.
Organizacijska struktura, ki je najbrž izšla iz strukture njihove skupnosti.
Struktura, ki je postala osrednje jedro boja,
ki je postala najpomembnejše orodje boja.
Za tiste, ki tega niste izkusili… Ce govorim o tem danes, sem še vedno ganjen.
Na osebni ravni je bilo mnogo zelo ganljivih dejanj.
In na koncu smo zmagali, ravno po zaslugi odlocenosti in teh dejanj.
Skladišcna delavka se ne boji!
Z dekleti govorim že od leta 2012,
ker sem slišala za ta sindikat, imenovan SI Cobas.
Vendar je bilo precej strahu,
ker te spravijo v stanje odvisnosti.
Zasužnjen postaneš
do tocke, ko ne moreš vec reci niti »a«.
Ne receš nicesar, zgolj zlagaš predmet za predmetom…
Predmeti, ki jih zlagaš, so tvoj problem, podnevi in ponoci.
Celo, ko greš domov, razmišljaš o predmetih, ki jih moraš pobrati in zložiti.
Z dekleti torej govorim že od leta 2012 in ne vem, kako je do tega prišlo.
Bila je sreca.
Dekleta so postopoma zbrale nekaj poguma.
Govorila sem z njimi
in jim povedala, da imam prijatelja, ki je vkljucen v boje v TNT-ju.
Povedal mi je, da je delal v TNT-ju
in da so leta 2012 stavkali.
Dobili so nekaj rezultatov,
ki so bili zelo pozitivni.
Uspelo jim je recimo priboriti bone za hrano.
Koncno smo se uprli, se povezali,
se znebili strahu.
Ves cas so nas strašili
s svojimi grožnjami
in koncno smo nekatere nabrale nekaj poguma
in zacele s stavko.
Sram naj vas bo!
Lopovi!
Izkorišcate nas že leta!
Ne spoštujete naših pravic!
Pridružile smo se sindikatu
in 5. maja zacele s prvim bojem.
Zame je bila to cudovita stvar.
Bila je zgolj pešcica ljudi.
Prišli so z avtom, opremljeni z zastavami SI Cobas,
in stavko zaceli z vzklikanjem.
Skladišcna delavka se ne boji!
Šef je prve delavke, ki so se pridružile sindikatu,
premestil v bolj oddaljena skladišca,
da bi jih lahko odpustil, ce se niso prikazale na delo.
Zato so se ti ljudje zbrali
in zaceli s stavko.
Dan za dnem so se vracali na delo,
brez ovinkov na delo.
Nikoli še nisem stavkala
in se nato preprosto vrnila na delo.
Zato sem si dan kasneje mislila: to pomeni,
da govorijo resnico.
Sindikat jih straši!
To pomeni, da je to pravi sindikat!
Tako so je postopoma mnogo ljudi, kot sem jaz, pridružilo SI Cobas.
Skladišcna delavka se ne boji!
Vsi smo odkorakali iz skladišca.
Bilo je odlicno.
Spomnim se, da sem delala in videla vse te ljudi,
moje tovariše, kako so odkorakali ven, in sem si mislila, da gre za sestanek SI Cobas.
Pogledala sem jih in so mi rekli: »Gremo!«
Dobro, torej! Prenehala sem z vsem, kar sem pocela,
in odkorakala skupaj z njimi.
To je bila prva stavka v mojem življenju,
tako kot za vecino mojih sodelavk, morda celo za vse.
Bilo je zelo razburljivo.
Prvi dan smo bile samo me,
nato pa so prišla tudi dekleta iz skvota Hobo
in prišli so Karim ter drugi sindikalisti SI Cobas.
Dan zatem smo se organizirali.
Še vec ljudi je prišlo, ker oni niso hoteli pogajanj,
niso nas želeli poslušati.
Z »onimi« mislim Yoox [podjetje], MisterJob [zadruga], šefe.
V petek se je situacija zaostrila
in so poklicali policijo,
vendar nas je bilo mnogo.
Dekleta so blokirala tovornjak, mi smo se postavili pod tovornjak,
obsodili smo mnogo stvari, ki so se dogajala tam,
predvsem spolno nadlegovanje.
Skladišcna delavka se ne boji!
Pustite ga! Pustite ga!
Svinje!
Sranje ste!
Prasci!
Pustite ga!
Drugi veliki boj, do katerega je prišlo v in v okolici Bologne,
je bil v Granarolu,
ki je velika znamka, proizvaja pa mleko in mlecne izdelke.
Boj se je zacel med koncem aprila in zacetkom maja 2012
in je trajal precej casa.
Koncal se je leto in pol kasneje.
Gremo, fantje! Sklonite se!
Gremo, usedite se!
Ugotovili smo, da so bili zneski na placilnih listih vsak mesec
500 do 800 evrov nižji kot obicajno.
Pojasnili so,
da je tako zaradi krize, ceš: tako pac svet deluje.
In so si odtegnili 35 % naše place.
Ker je šlo za naš denar, tega nismo mogli sprejeti!
Ce grem vsak dan na delo, to pomeni,
da podjetje ne cuti posledic krize.
Nekje drugje je kriza, to drži,
a jaz delam 365 dni na leto – torej krize ni.
Zato to ni v redu.
Rekli so: »Nicesar ne moremo storiti, ker je bil dogovor že podpisan,
zato ne moremo nic.
Ce hocete delati, pojdite delati.
Ce nocete delati, potem je zunaj 100 ljudi,
ki želijo vašo službo.«
Po tem smo šli do CGIL,
so sindikati, kot sta CISL in UIL,
sindikati so, morali bi pomagati delavcem.
Pokazali smo jim tudi svoje placilne liste.
Rekli smo: »Poglejte, kaj se dogaja na naših placilnih listih.«
Vprašali smo: »Ali nam lahko prosim poveste, ce nam lahko to naredijo ali ne.«
Povedali so isto:
da je bil podpisan dogovor,
s katerim se place znižajo za 35 % do leta 2015.
Zato so rekli: »Se opravicujemo!« Nicesar niso hoteli ukreniti.
Nato smo slišali, da je v Bologno prispel sindikat.
Sindikat, imenovan SI Cobas.
Šli smo do njih.
Pokazali smo jim vse svoje dokumente in placilne liste,
da bi nam lahko povedali, ali je to prav ali ne.
In so nam povedali nekaj popolnoma drugega.
Rekli so: »To ni prav.«
In tako se je boj zacel.
To ni prav, ker gre za krajo place.
Granarolo! Tatovi!
CGIL! Tatovi!
Granarolo! Tatovi!
Gremo!
Pustite me!
Sramota!
Prišla je policija,
prišli so karabinjerji…
Moj bog! Ko sem videl kombije policije in karabinjerjev,
sem se pocutil kot terorist.
Ampak jaz sem delavec! Išcem svoje dostojanstvo!
Pred odpovedjo
me je poklical šef naše zadruge.
Ime zadruge je SGB,
Service Group Bologna.
Šefovo ime je Paolo Schiavina in je velik izkorišcevalec.
Prvo si je mislil: »Tujci so, ne razumejo, nevedni so.«
Potem, ko je zacel razumeti, da smo se zbudili,
da zahtevamo svoje pravice,
pa se je zacel bati.
Poklical je vse delavce.
Šli smo do njega in je rekel: »Fantje, zdaj razumem,
da vam manjka denar.
Ampak naj vam povem nekaj.«
Zato smo rekli: »Dobro, kaj nam želiš povedati?«
Rekel je: »Greste lahko na delo kot obicajno?
In boste dobili nakazan znesek
glede na število ur, ki jih delate,
plus dodatnih 250 evrov na roko.
Vendar morate sprejeti 35 % znižanje zaradi krize, vse do leta 2015.«
Tega nismo sprejeli, ker
se trudimo živeti z dostojanstvom
in ce sprejem denar pod mizo, sem takšen tat kot oni.
Nekaj pocnem narobe.
Sram naj vas bo! Sram naj vas bo!
Mafija so!
Tatovi so!
Stavkali smo dva dni.
Tretji dan smo se vrnili na delovna mesta.
Delavci iz Granarola so se vrnili v Granarolo,
mi iz COGIFRIN-a pa smo se vrnili na svoja delovna mesta.
Ko smo prišli tja, je pri vratih cakal šef
in nas vprašal: »Kam pa greste, fantje?«
Odgovorili smo: »Vracamo se na svoja delovna mesta.«
Rekel je: »Zakaj«?
Odgovorili smo: »Ker delamo tukaj.«
Rekel je: »Ne, ne morete vstopiti.«
Vprašali smo: »Zakaj ne?«
Rekel je: »Ker ste stavkali.«
Lepo prosim?! Ce delaš, lahko stavkaš.
Zakaj ne bi smel stavkati?
Na letališcu, na primer, pilot, ki upravlja z letalom –
za karto sem placal veliko denarja –,
a želi stavkati, pac stavka. Zakaj tega ne bi smel jaz?
Ce sem delavec, ce delam v sranju, v tem podjetju,
in sem zelo jezen. Ce hocem stavkati, kar sem tudi storil.
»Ne, ne smeš stavkati.« In? Kaj naj naredim? »Oditi moraš.«
Pustite ga!
Umirite se!
Blokirajte ga!
Zakaj porivaš??
Pustite ga! Pustite ga!
Kaj želite doseci?
Zakaj nas silite k odzivu?
Prasci!
Prisilite ga, da pride ven!
Delo je pravica!
Pustite ga!
Obnašajte se!
Pustite ga!
Vi se obnašajte!
Poglejte s svojimi ocmi!
Gremo, gremo, gremo!
Ne morete vedno sprejemati navodil, ne da bi razmišljali s svojo glavo
in se vprašali, zakaj nekdo pride in se postavi pod tovornjak!
9 mesecev! 9 mesecev! 9 mesecev!
Pustite me!
Za nas je socialni center praksa okupacije
in poskus združitve razlicnih konfliktov, ki se dogajajo v okolju,
v katerem živimo,
in, kar je najpomembneje, prostor, kjer se odvija boj proti kapitalizmu in izkorišcanju.
Te boje smo spoznali,
ker so se razvili zgolj nekaj kilometrov proc od tu, v Piacenzi,
ki je mesto blizu Bologne.
Nekateri od naših tovarišev so živeli v Piacenzi in so že zaceli sodelovati
in slediti bojem v logisticnem sektorju.
Za nas je bilo precej naravno, da se poskusimo povezati s temi boji.
Podpora, ki smo jo dobili…
Resnicno...
Ogromno ljudi je, ki so si priborili nazaj svoje dostojanstvo
in ki poskušajo izboriti nekaj dostojanstva tudi za ostale.
Glede na to, da je bilo to gibanje, ki je postajalo vedno vecje,
so družbena gibanja, ki smo jih srecevali v krajih,
kot so Milan, Piacenza in drugi,
prišla do nas, nam sledila in postala podporni elementi tega boja.
Celo tam, kjer naši sindikalisti niso mogli biti prisotni,
so nekateri aktivisti prevzeli naloge sindikalistov
in organizirali stavke.
V Granarolu, na primer, sta ta in ta sledila boju,
a ko ju ni bilo tam,
sta bila dva ali trije aktivisti iz skupine Crash vsak dan tam,
na stavkovni straži, od petih zjutraj, da bi pomagali boju.
Šli smo pogledati, srecati,
spoznati subjekte, ki so se borili,
izkusiti tisti boj,
razumeti dinamiko stavke, razumeti dinamiko stavkovne straže.
Sindikat je prevzel pogajalske dele akcije,
ker so na nek nacin »upravljali« z delovnim sporom
in so se torej pogovarjali z delodajalcem in institucionalnimi sogovorniki.
Delavci so po drugi strani vložili vso znanje, ki so ga pridobili
z delom v skladišcu, v ta boj.
Vpregli so vso svoje znanje o produkcijskem procesu –
v tem primeru o distribucijskem procesu –, na primer: kateri je najboljši cas za blokado?
Torej: kdaj se odpošilja najvecji del blaga?
Katera so druga skladišca, ki jih lahko kontaktiramo
v poskusu blokade dobavne verige?
Ce bi uprava podjetja poskusila proizvodnjo preseliti,
na primer iz Bologne v Modeno, bi nam znanje delavcev
– ki so vedeli, da mora dolocen proizvod iti skozi Modeno –
omogocilo, da blokade organiziramo tudi tam.
Delavci so delili svoje specificne vešcine,
aktivisti so delili znanje, ki so ga nakopicili skozi leta, v prejšnjih bojih
in s produkcijo diskurza. Prav tako je bilo zelo pomembno
poskusiti spraviti v red ideje, ki so se vcasih
spontano pojavile, še posebej v casu konflikta.
Poskusili so organizirati stvari.
Ko se je bil boj v Granarolu, na primer,
so Anonomni [hekerji] napadli Granarolovo spletno stran.
To je bil še en del specificnega znanja,
ki se je povezal z drugimi.
Tistim, ki delajo z neodvisnimi mediji, je bilo dovoljeno kot prvim objaviti informacije,
kar je v objavo prisililo tudi osrednje medije.
Nekateri med nami smo bili na zvezi z nacionalnimi mediji,
namrec z levicarskimi mediji, ki so nam bili blizu.
Tudi tam smo imeli priložnost objaviti clanke in obvestila.
Vsi ti košcki so se sestavili skupaj.
Kar se tice akcij in srecanj s policijo,
so tisti, ki so imeli vec izkušenj s tem, delili svoje znanje.
Scasoma se je izmenjalo
toliko vešcin in izkušenj,
da je bilo na koncu težko ugotoviti, komu je to znanje pravzaprav pripadalo!
To je zame zelo pomembno.
Ko smo se udeležili bojev v logistiki,
smo to storili, ker smo rekli,
da je to tisto, kar nas caka. To je to, kar doživljamo vsak dan –
ceprav na razlicne in manj intenzivne nacine.
Vendar je perspektiva, ki jo imamo kot generacija,
v nekem smislu tista prekarnosti,
izkorišcanja, in to, da se lahko v tem boju borimo ob strani s skladišcnimi delavci,
z delavci v logistiki,
je bil korak naprej,
ker smo bili enotni.
Ideja je bila: »Ob tebi, ker vem,
da boš storil enako, ko te bom rabil sam.«
Delavci so vedno vzklikali nekaj zelo ganljivega:
»Enotni smo! Enotni smo!«
To je v bistvu to, kar ti dovoli zmagati bitke,
namrec da povežeš študente, prekerce, delavce,
ki si delijo pogoje prekarnosti. Tako lahko prepoznamo skupnega sovražnika,
ki je izkorišcevalec, šef.
Želim se zahvaliti vsem, ki so bili z nami pred vrati COGIFRIN-a
in predvsem pred vrati Granarola,
in tudi vsem delavcem, ki so se nam pridružili,
ter študentom in socialnim centrom, kot je Hobo,
predvsem pa skupini Crash.
Bili so dobri in mocni.
Nekaj, cesar še nisem videl. Zelo dobro.
Naucili so me ogromno
glede boja in pravic.
Hvala vam!
Glej! To je delavec COGIFRIN-a.
Delal je z mano.
To je bilo pred tovarno Granarola.
Rekel bi, da sem bil pod tovornjakom.
Glej! Tu je nekdo, ki je govoril z mano.
Rekel je: »Prosim, pridi ven!«
Glej! Ta slika je bila na prvi strani vseh casopisov,
Kaj se je zgodilo? Je proti policaju vrgel stol?
Vrhnji menedžment Granarola je bil tukaj zadaj.
Tisti trenutek smo bili žalostni in smo zahtevali svoje pravice,
policaj pa je imel roke v žepih in se je smejal,
kot da bi bil zadovoljen.
Ko je ta delavec videl policaja se smejati, kot da bi se šalil,
lahko vidite, kaj je ta delavec storil pred policijo
in vsemi ostalimi. Ni ga bilo strah.
Rekli smo: »Borite se! Brez strahu!«
Tukaj sem jaz, ki se vedno obnašam kot mehanik.
Vidiš! Tega dela sem se naucil v Italiji.
To sem jaz!
To je clovek, ki je bil aretiran.
Policija… Bedni so.
Vedno sem bil v prvih vrstah,
ker sicer se mi ne bi dalo tega poceti, drugim pa tudi ne…
Pocutiti se moramo, kot da to pocnemo skupaj.
Res sem bil vedno v prvih vrstah.
To ni zato, ker bi bil slab,
zgolj zahteval sem svoje pravice!
Ponosen sem na to, ker tega nisem nikoli prej pocel.
Nisem vedel.
Ti pendreki so mi dali pogum.
Glej! To sem jaz!
Ta me je udaril trikrat,
en udarec za drugim,
in me je vedno zadel na isto mesto na rami,
prav tu.
Ponosen sem..
To je delavec Ikee.
Kdo? – Ta, ki je bil vceraj na demonstraciji.
Mohammed.
To je iz Ikee. Ikee. Študenti iz Hoba.
Fantje iz Crasha.
Delavci.
Mladina iz Milana. African iz DIELLE. Tudi za njih mi je žal,
ker so bili vceraj sami.
Vsak dan so karabinjerji prišli, da bi nas tu pretepli.
Do nas se obnašajo kot do sužnjev.
Posneti morate tudi tisto žensko. Ona je najmanj prijazna.
Ona je lastnica tovarne.
Ona je žena lastnika.
Nismo dobro placani.
Službe niso varne.
Zato smo zunaj.
Šef noce poslušati ali spremeniti pravil.
Noce slišati naših pritožb.
Vse nas hoce odpustiti.
Zato se tukaj upiramo,
dokler se stvari ne bodo spremenile.
Vsakic, ko protestiramo,
pridejo karabinjerji,
pridejo policaji.
Pretepejo nas,
da bi lahko stavkokazi šli noter.
Upiramo se!
Še vedno smo tu.
Upiramo se že štiri mesece.
Upamo, da bomo dobili svoje pravice
in zmagali.
Verjamemo, da bomo zmagali.
Hocemo dostojanstvo.
Suženjstvo se mora koncati.
Trenutno jim manjka samo uniforma.
V kratkem jim bodo dali uniforme in tudi pendreke.
Fantje, prosim, ne udarite jih.
Bi se usedli? – Da, vsi se usedimo.
Cakajte!
Sram naj vas bo!
Ne dotikajte se ga!
Pustite ga!
Fantje!
Nekoga so že odpeljali!
Prekleti policaji!
Odpeljali so nas in so…
Z nami vedno ravnajo tako…
Z rastjo boja sta država in buržoazija zaceli razumeti,
da ima to gibanje dolocen pomen.
Zato je bilo od takrat naprej vsak dan pred vrati 150 do 200 policajev.
In skozi to izkušnjo so delavci zaceli razumeti, kaj policija pravzaprav je.
Sprva so s policijo govorili, ceš: »Hej, to, kar pocnete, je nedemokraticno,
demokracijo morate braniti!«
»Mi smo ta dobri – tisti drugi so kriminalci, sodelavci mafije!«
Nato so zaceli razumeti, da mafijski sistem in kapitalizem spadata skupaj.
Od tiste tocke naprej delavec ni vec šel do policaja in ga spraševal: »Zakaj me pretepaš?«
Razumel je, da policija obstaja zato, da ga pretepa.
Nihce od nas se ne boji policije.
Kaj pa se lahko zgodi? Nic.
Sta samo življenje in smrt.
Ce umiram od lakote, bi raje umrl v boju za svoje pravice.
Imamo zgolj življenje ali smrt.
Ce umiram od lakote, ker mi od place ostalo nic.
Ne morem jesti, ne morem placati najemnine, ne morem si kupiti oblacil, ne morem kupiti nicesar,
kar pomeni, da umiram.
Torej ce že umiram od lakote, bi raje šel do vrat tovarne
in jim pustil, da me tepejo po glavi, po ramenih, po nogah.
In tudi ce me ubijejo, to ne spremeni nicesar.
Bom vsaj umrl za svoje dostojanstvo.
Cobas danes, Cobas jutri!
Takšna je bilanca. Tako ne morejo vec nadaljevati.
Zdaj se družimo med sabo, govorimo drug z drugim.
In v petnajstih dneh morate biti pripravljeni, da zahtevate še vec.
Gremo še enkrat dol!
Vrnili se bomo!
Skupšcina!
Cobas danes, Cobas jutri!
Poklicite jih!
Kot ste videli, fantje, to skladišce ne more delovati brez vas.
Vi ste gospodarji skladišca, nihce drug.
Vemo, kako delate.
Vsi delate 16, 13 ur kot skladišcni delavci, kot šoferji,
in to s polovico obicajne place.
Brez z zakonom dolocene božicnice, brez nadomestila za bolniško odsotnost,
stalno v skrbeh, brez dostojanstva.
Tako delate. Vendar morate razumeti, da se danes, ce se po povežete,
niste sposobni boriti zgolj za ta mali košcek papirja,
ki oznanja priznavanje nacionalne minimalne place.
Pogodbe, ki bi morala biti priznana že zdavnaj.
Ker to je nekaj, kar so predlagali sami delodajalci.
Od samega zacetka so se zavezali, da se bodo držali tega minimuma.
Vendar se ga niso držali, ker so zanje besede vedno prazne.
Zakon tu ne deluje. Mocni pojejo šibke.
V prihodnosti bomo lahko na tem delovnem mestu združeni zadihali in imeli dovolj za preživetje.
Vendar morate govoriti drug z drugim, se dobivati na sestankih.
Ce poskusijo enega od vas odpustiti, potem prekinite celotno delo skladišca.
Do tega trenutka so bile zgolj besede: »V 15 dneh.«
Ampak kaj ce se v 15 dneh ne zgodi nic?
Ali se boste vrnili v suženjstvo?
Ne?
Kdo se želi vrniti v suženjske pogoje?
Vsi smo z vami. Delavci iz DIELLE smo tukaj.
Hvala, Cobas!
Vsi za enega in eden za vse!
Od danes naprej pripadate družini, imenovani SI Cobas,
ki vas varuje, vas in vaše pravice.
Tudi v Bergamu zacenjamo graditi SI Cobas.
Danes je pomemben dan! Danes tukaj zacenjamo in se bomo razvili.
Ce te bitke ne zmagamo, potem je to zato, ker je ne želimo zmagati.
Nekateri se bojijo: vendar je vseeno!
Ne kregajte se, ce se bo nekdo od vas vclanil, drugi pa ne.
Ne!
Slejkoprej bodo prišli vsi.
Ali si srecen? – Ja, sem ultra srecen,
ker smo izborili veliko priznanje našega boja,
ker smo dosegli cilj, ki smo si ga zastavili,
namrec ponovno zaposlitev štirih odpušcenih delavcev,
katerih edini prekršek je bil, da so postali clani SI Cobas,
ki je postal trn v peti delodajalcev.
Odprli smo steklenico in bilo je, kot da tekocina želi eksplodirati.
Ko smo jo odprli, je eksplodirala,
mi pa smo jim dali usmeritev in jim pokazali, da se je mogoce
boriti in zmagati.
Dosegli smo nekaj, kancek spoštovanja.
In opažamo, da pod tem spoštovanje vre tudi sovraštvo do nas.
So pa vsaj spremenili ton, ko se pogovarjajo z nami.
Suspendirali so skoraj vse moške nadrejene,
ker smo jih uradno obtožile ustrahovanja,
groženj in spolnega nadlegovanja.
Mnoge stvari so se precej spremenile. Nikogar vec ne vidim se jokati.
Prej smo morale oddelati visoke akorde,
zdaj pa placila na akord sploh ne omenjajo vec.
Me, ki smo clanice tega sindikata in smo stavkale,
zdaj delamo tako, kot naj bi delali normalni ljudje.
Ni nam vec treba teci, da bi dosegli kvote, tako kot smo morale vcasih.
Vendar morajo druge vseeno delati tako, ker jim šefi še vedno grozijo,
rekoc, da bomo morali slej ali prej skladišce zapustiti,
zato naj se ne zgledujejo po nas.
Tudi ce nas je tam, kjer delamo, le pešcica,
so se place vseeno dvignile vsem,
proizvodni cilji pa so manj arbitrarni.
Vcasih sem zaslužil 900 evrov.
Zdaj zaslužim 1.800 evrov.
Za isto delo, za isto število uro. Vse po zaslugi Cobasa.
Vedno pravim: »Po zaslugi Cobasa lahko naše družine preživijo.«
Pred tem je otrok bogatašev v šolo prinesel dva rogljicka.
Zdaj tudi moj otrok v šolo nosi dva rogljicka.
Zdaj nas je osemdeset srecnih.
Drugace je kot prej. Situacijo smo spremenili.
Delamo v miru.
Imam vec dostojanstva, vec samozavesti
in s sabo sem zadovoljna, ker si nikoli ne bi mislila,
da bom storila nekaj takega.
Sprva sem si mislil: »Tujec sem in delati moram kot suženj.«
Prisilili so nas, da razmišljamo tako!
Da moraš biti suženj.
Se zjutraj zbuditi, iti v službo, se vrniti ponoci in zaspati.
To ni življenje.
Ko so me odpustili, se je moje življenje spremenilo.
Druga oseba sem.
Za moje dostojanstvo.
Sprva je bil to predvsem delavski boj.
Vendar zdaj pocnem to tudi zato, ker sem ženska.
S tem kažem, da se lahko tudi ženske borijo
za svoje pravice,
da njihovega dostojanstva moški šovinizem ne bo poteptal
in prav tako ne seksizem in podobno.
Sem Marocanka, zabavno se mi je boriti
in moje življenje bo odslej posveceno boju.
Zame osebno mi je moja udeležba, moj aktivizem v okviru SI Cobas
po eni strani pomagal spoznati konkretne probleme,
s katerimi se migrantski delavci v tem sektorju soocajo.
Po drugi strani pa lahko pridobim izkušnjo bojev, ki je prej nisem imel.
Pomagalo mi je reflektirati
odnos, ki se lahko vzpostavi med neposrednim bojem
in perspektivo spremembe družbe.
Po eni strani so ti boji pomembni, so nujni, so nekaj bistvenega,
kar je vneseno v družbeno situacijo, ki bi sicer stagnirala.
Udeležba v teh bojih tudi omogoca mladim,
ki se želijo aktivirati, da podprejo resnicni razredni boj,
namesto, da si postavljajo cilje, ki so pogosto precej površinski in medrazredni.
Je tudi priložnost za mnoge mlade, da se izobrazijo.
Po drugi strani pa imajo ti boji tudi jasne omejitve,
enake kot vsi ekonomski boji.
In zgolj, ce se v okviru teh bojev oblikuje bolj splošna,
a tudi politicna zavest teh delavcev,
so lahko ti boji zacetek procesa sprememb
s potencialom za revolucionarno družbeno spremembo.
Zakaj smo zmagali? Ker smo bili enotni.
Ne zgolj nas 51.
Ne zgolj Bologna, ampak vsa Italija.
Po mojem mnenju je boj v Granerolu slaven.
Tudi na mednarodni ravni.
Prišlo je do bojkota, in to tudi v Nemciji, Franciji, Belgiji,
po vsej Italiji: Neapelj, Rim, Milan , Piacenza itd., itd
Po zaslugi vsega tega smo zmagali.
Ker so mislili, da nas je samo 51, v resnici pa je bila to vsa država.
Zato smo zmagali.