labournet.tv uvádza
„Priatelia, krátky je čas života!
Ak máme žiť, tak šliapme po kráľoch.“ (Shakespeare, Henrich IV.)
Závod Opelu-General Motors v Bochume vznikol v roku 1962.
Išlo o najväčšiu fabriku GM v Európe.
V roku 1980 tu pracovalo 22-tisíc ľudí.
– Extrémne tempo, extrémne tempo...
V roku 1972 tu vznikla opozícia vnútri odborov.
GoG.
„Skupina opozičných odborárov“
– Dokázali vyjadriť to, čo som si ja len myslel.
– Takéto obrazy z Bochumu sú už roky tŕňom v oku detroitských manažérov.
– Žiadny odborár by to nemal podpísať, ide to za hranicu ľudských možností.
– Zo skriniek v šatniach sme si urobili poštové schránky.
– Stáli sme oproti sebe, čelo na čelo.
„Toto si mi urobil len raz. Len raz.
Ty si odborár? Ty si hajzel, a nie odborár!“
– Bolo to super!
– Viete, ako to je: bez zábavy nie je žiadna revolúcia!
PRIESTOR NA DÝCHANIE
Štyridsať rokov opozície v Opeli-GM v Bochume
– Sú to ľudia z VKP, z KPD-ML, zo Strany zelených
či krajne ľavicoví sociálni demokrati, ktorí sa dali dokopy,
a sú proti všetkým rozhodnutiam a predstavám.
– Volám sa Wolfgang Schaumberg a v Opeli-GM som pracoval 30 rokov.
Nastúpil som ako skladník, to bolo v roku 1970.
V roku 1972 som spoluzakladal Skupinu opozičných odborárov (GoG).
– Volám sa Uwe Lübke a v Opeli som začal pracovať v roku 1965.
– Volám sa Rainer Jansen a mám 72 rokov.
V Opeli som bol zamestnaný od roku 1969 do roku 2003.
– V Opeli som začínal v roku 1981.
– Volám sa Jürgen Schwartz a mám 55 rokov.
V Opeli v Bochume som pracoval 24 rokov.
Z toho posledných 16 rokov som bol členom podnikovej rady.
– Tá atmosféra a práca mi bola bližšia
než v odborovej organizácii,
ktorá bola taká skostnatená, až ste mali pocit,
že všetko je už aj tak vopred rozhodnuté.
A ak si otvoríš hubu, tak po nej dostaneš.
Keď vznikla GoG, situácia bola poznačená masovými štrajkmi.
Vo Francúzsku v roku 1968 štrajkovalo 9 miliónov robotníkov a robotníčok.
V Západnom Nemecku sa státisíce pracujúcich
zúčastnili divokých štrajkov v rokoch 1969 a 1973.
Na konci šesťdesiatych rokov tiež existovalo revolučné hnutie mládeže,
ktoré sa snažilo priblížiť pracujúcim v továrňach.
„Všetci hovoria o počasí. My nie.“
– To, čo pracujúci potrebujú, nie je falošný zmier s kapitálom
a pár dobre platených miest v dozornej rade,
ale dôsledný boj a jasný front proti vykorisťovateľom!
– Pre mnohých mladých ľudí, ktorí sa spolitizovali a zradikalizovali,
bolo samozrejmosťou, že sa orientovali na robotnícku triedu,
teda najmä na zamestnancov priemyslu, čo vtedy pre nich bolo to isté.
A svoju politiku odvíjali od toho.
Mnohí nastúpili do fabrík – tak ako ja a veľa iných.
– V tom čase sme si predstavovali, že by sme mohli iniciovať
revolučné hnutie tu, v Západnom Nemecku.
– V roku 1968 sa konala ofenzíva vo všetkých západných krajinách.
V Taliansku, Francúzsku, v Nemecku...
...všade ofenzíva,
aj v Španielsku.
Ofenzíva znamená, že v spoločnosti a medzi pracujúcimi existoval pocit,
že môžeme klásť ofenzívne požiadavky,
pretože kapitál je z hľadiska pomeru síl v slabšej pozícii.
– Tisíce mladých súdruhov a súdružiek chodili k fabrikám
s takýmito myšlienkami a rozdávali letáky a podobne.
– Aby ste mali predstavu o atmosfére, ktorá vládla:
keď sme pred fabrikami rozdávali letáky,
napríklad naše „Bochumské robotnícke noviny“ a materiály GoG,
niekedy tam stáli tri či štyri takéto organizácie v rade za sebou.
A robotníci chceli naše letáky, naťahovali za nimi ruky.
Letáky sa vo fabrike dychtivo čítali,
niekedy sa o nich diskutovalo, vznikali okolo nich spory.
– Keď sme koncom roku 1971 urobili prvé letáky, zvolali sme stretnutie
na prípravu na voľby do podnikovej rady, ktoré mali byť v roku 1972.
Na stretnutie prišli štyria kolegovia z fabriky,
ktorí tiež mali z domu komunistickú výchovu
a chceli s nami nadviazať kontakt.
V tom čase v Opeli pracovalo viac ako 2000 ľudí zo Španielska.
Boli medzi nimi aj súdruhovia, ktorí už z domu mali komunistickú orientáciu.
Takže na prvé stretnutie prišlo pár ľudí z Opelu,
no veľká časť obecenstva a podporovateľov pochádzala zvonku.
Z mládežníckeho hnutia, zo študentského hnutia.
– Keď som prišiel prvýkrát, ničomu som nerozumel.
Hovorili o „proletariáte“. Netušil som, čo to je.
Potom som na nejaký čas prestal chodiť.
Kolega prišiel a opýtal sa ma, „Prečo už nechodíš?“
Povedal som mu: „Vôbec netuším, o čom to tam rečníte.“
– Potom jeden kolega povedal: „Musíte to robiť po svojom.“
„Študenti si musia osvojiť váš jazyk!“
To zabralo a presadil sa ten náš prístup.
Študenti postupne mizli,
a časom zostali len kolegovia z Opelu.
– Okamžite som im dôveroval,
pretože ak boli akékoľvek problémy,
napríklad s majstrom, tak neprišli s prosíkom,
ale prišli a nebáli sa konfrontácie.
– GoG bola prejavom snahy
dôsledne brať záujmy ľudí vážne,
a nie povedať ako delegát: „Len pracuj, ja to za teba vybavím.“
Namiesto toho sme zapájali kolegov do akcií.
– Ľudia tiež počúvali, „Len si zober paragraf alebo príď do práce neskôr.“
a podobne. Prípadne „Tak choď robiť niečo iné.“
To všetko sa dá.
Ak poznáš ľudí, všetko sa dá.
A veľa ľudí sa naozaj zapojilo.
V roku 1972 sa GoG zúčastnila volieb do podnikovej rady,
na jednej z desiatich opozičných kandidátok.
– Pôda v Nemecku bola akoby zrelá na niečo takéto.
Vtedy existovala RAF,
bola tu politicky optimistická atmosféra,
a ľudia už neboli ochotní všetko len tak znášať.
A to sa v Opeli jasne ukázalo.
GoG dostala 2000 z takmer 18 000 hlasov a získala 5 kresiel v podnikovej rade.
V roku 1975 už dostali tretinu hlasov a získali 12 mandátov.
Senzácia!
– Pracujúci skutočne cítili, že v bežných situáciách
aj na schôdzach zamestnancov vystupujeme kriticky
a presadzujeme myšlienky, ktoré viedli k veľmi tvrdým sporom,
no ľudia si v nich všimli, na čej strane stojíme.
– Dovtedy členovia podnikovej rady vysedávali skrytí v kanceláriách
a mali viac-menej fajront.
My sme ako členovia podnikovej rady išli medzi ľudí.
Tých druhých sme prinútili vyjsť z kancelárií.
Preto nás nenávideli.
Robili sme úplne inú politiku.
Boli sme s ľuďmi priamo na mieste, takže nás každý deň videli.
– Vďaka tomu sme mali informácie o dianí v závodoch č. 2 aj 3.
To sa mi vždy páčilo, ten tok informácií.
Predtým podniková rada o ničom neinformovala.
A prostredníctvom ľudí, ktorí mali blízko k našim členom v podnikovej rade,
sa informácie šírili, často aj také, ku ktorým sa ľudia nemali dostať.
– Vždy sa hovorilo o plánoch na znižovanie stavu a zrýchľovanie práce.
Vždy sa chystalo niečo také.
Pôvodne sa o tom v podnikovej rade diskutovalo „dôverne“,
nemalo sa to dostať von.
My sme sa tým neriadili.
Spory medzi nami a starými členmi podnikovej rady
preto boli čoraz ostrejšie.
– Spory sa krútili jednak okolo letákov,
ale od začiatku aj okolo stretnutí zamestnancov,
kde sme od 70. rokov viedli horúce debaty.
S pomocou pár ľudí sme dokázali tieto stretnutia ovládnuť.
Šéf podnikovej rady v jednom rozhovore povedal:
„Oni zmenili stretnutia zamestnancov na osemhodinové zhromaždenia.
Keby to zákonodarcovia boli tušili, zaviedli by časový limit 2 – 3 hodiny.“
Radikálnosť a úspech GoG vo voľbách do podnikovej rady v roku 1975
vyvolali medzi ľuďmi veľkú zvedavosť.
– V tom čase som bol členom malej revolučno-socialistickej organizácie,
ktorá sa volala GIM, Skupina medzinárodných marxistov.
Raz týždenne sme na univerzite predávali v stánku knihy.
V stánku sme vždy vystavovali veľkú kopu brožúr GoG.
GoG tú brožúru napísali okolo roku 1975.
Bola to výborná publikácia. Ľuďom, ktorí nemali poňatie
o aktivizme na pracovisku, veľmi prístupne vysvetľovala, o čo ide.
Bola napísaná takým živým, nesektárskym, dobrým štýlom.
Bola naozaj dobrá a vždy sme v stánku mali celú kopu.
– Študentov veľmi zaujímalo, čo sa deje v týchto veľkých fabrikách.
Predtým o fabrikách nevedeli nič.
Až vďaka nám sa dozvedeli, že továreň nie je čierna diera,
ale že tam sú ľudia, ktorí tam pracujú.
Čo sa s tými ľuďmi deje?
Práve to sme šírili.
– Spočiatku sme žili v študentskom squate vo Frankfurte, v Rosswitzheime.
Raz ráno som vošiel
a na stene bol veľký výstrižok z novín.
Bol o prejave kolegu z Opelu v Bochume, ktorý sa volal Andres Lara.
Bol to prepis jeho prejavu na stretnutí zamestnancov.
Po tom prejave ho prepustili.
Doteraz si pamätám, ako som stál pred tým výstrižkom,
a ako mi hovoril zo srdca.
Ten prejav veľmi dobre hovoril o rovnosti,
a o typických požiadavkách odborov: percentuálny nárast miezd.
Prejav kládol otázku: Prečo nežiadajú zvýšenie o fixnú sumu?
Prečo sa permanentne vytvára táto nerovnosť medzi kolegami,
takže tí, ktorí berú viac, dostanú ešte viac?
To bola jedna vec. Druhou bolo,
že hovoril o opozičnej skupine,
ktorá takéto požiadavky podporuje.
– S naším španielskym kolegom, Andresom Larom,
sa spája jeden zážitok zo stretnutia zamestnancov.
Hala bola plná, boli tam tisíce ľudí.
Zrazu sme počuli, ako sa blíži skandovanie: „Lara, Lara!“.
A potom prišiel Andres Lara.
Španielski kolegovia mali najprv osobitnú schôdzu.
A Andres Lara prišiel s 500 alebo 600 Španielmi na naše zhromaždenie.
Prišli k pódiu pre rečníkov,
skandovali „Lara, Lara!“
Zrazu tam vypukla hádka:
„Musíš počkať, kým prídeš na rad!“ Ozvalo sa pískanie a tak.
Nakoniec mu dovolili hovoriť.
Dodnes mám zimomriavky z toho, čo hovoril.
Najprv hovoril po španielsky a tlmočník to prekladal.
Potom tlmočníka odsunul nabok
a začal po nemecky, čo už vedel celkom dobre.
V tom tichu by ste počuli spadnúť špendlík.
Perfektne vysvetlil, že Španieli by radšej pracovali vo svojej krajine.
„Prišli sme z Andalúzie na juhu Španielska, lebo tam nie je práca.
Ako roľník tam zarobíte veľmi málo.
Tak nám povedali, aby sme išli do Nemecka.
Pozreli sa nám na zuby
a predali nás ako otrokov.
Teraz sme tu a sme tu utláčaní.
Toto to nie je to, čo sme chceli. Toto nie je žiadny život.
V našej krajine by bolo dosť možností,
ale kapitalizmus u nás to neumožňuje.“
Z voleja opísal svoju situáciu
a ako sa sem dostali, a že ani ich životným cieľom nie je
stáť pri páse v Bochume.
Keď povedal, že všetkým útokom musíme čeliť spoločne, prišiel veľký potlesk.
Potom dostal hodinovú výpoveď.
Takže ho vyhodili.
Krátko nato sa vrátil do Španielska.
Aj dnes mám z toho zimomriavky.
– Potom som išiel do Bochumu na stretnutie s dvoma sympatizantmi GoG.
Boli členmi solidárneho výboru.
Boli dosť zaujímaví.
Pochopil som, že ide o ľudí,
ktorí sú mi veľmi blízki v zmysle ich sociálneho prostredia.
Videl som, že to nie sú nejakí super intelektuáli,
ktorí len rozprávajú o Marxovi a revolúcii,
ale že ide o ľudí, ktorí na jednej strane majú znalosti z Marxa,
ale zároveň si vytvorili určité sociálne väzby,
a tak som si vedel predstaviť spoluprácu s nimi.
Povedali, že skupina kolegov z Opelu sa stretáva každý týždeň,
a že ešte existuje ďalšia skupina, ktorá sa sformovala akoby „okolo“ tej prvej.
Teda solidárny výbor, ktorého členmi boli podporovatelia.
Bolo to podobné straníckej štruktúre, ktorá bola v tom čase obvyklá.
Zo svojej skúsenosti so straníckymi štruktúrami viem,
že tieto vzťahy zvykli byť dosť inštrumentálne –
ľudia z jadra strany viedli tú druhú skupinu.
Oni akože vedeli, ako sa to má robiť,
a k „hlúpym“ robotníkom sa správali skoro ako k deťom,
ktoré treba vzdelávať, či už Marxom, Leninom, alebo niekým iným.
Od začiatku som videl, že tu to funguje inak.
„Boj za požiadavky kolegov zo zahraničia“
„Opel štrajkuje! 300 mariek bonus na životné náklady!“
„Štrajkujúci sú divoký rozzúrený dav!“ „Za prijatie všetkých prepustených kolegov!“
GoG vyhlásila solidaritu s kolegami zo zahraničia
a bojovala za prijatie prepustených bojovných členov podnikovej rady.
Podporovatelia prekladali letáky GoG do španielčiny a neskôr turečtiny.
– V tom čase ma vylúčili z odborov IG Metall [obdoba OZ KOVO],
spolu s ďalšími členmi GoG.
Dôvodom bolo,
že som kandidoval na opozičnej kandidátke,
a nie na oficiálnej kandidátke IG Metallu.
– Vtedy v IG Metalle bežali celoštátne čistky.
Najčastejšie bolo dôvodom členstvo v „protiodborárskej organizácii“.
Nás z toho nemohli obviniť.
V našom prípade prosto povedali, že náš pokus založiť opozičnú skupinu
vnútri IG Metallu bol pokusom rozdeliť odbory.
– Potom ma zavolali na pojednávanie o mojom prípade
a tam som skrátka povedal,
že ak sa pravičiari v podnikovej rade budú správať ako doteraz,
teda starať sa o svoje veci a nie o podnikovú politiku,
tak budem znova kandidovať na opozičnej kandidátke.
Bum! To bol môj rozsudok smrti. „Vypadnite! Zbohom!“ Bozajte ma v riť.
– Ich jediným cieľom je udržať konkurencieschopnosť nemeckých firiem.
To je ich hlavný cieľ, nič iné pre nich neexistuje.
Všetko ostatné je „škodenie odborom“.
To je základ ich politiky.
A to je nevyhnutne v rozpore so záujmami pracujúcich.
IG Metall nielenže vyhadzoval ľavičiarov.
Vytvoril tiež „čierne zoznamy“ pre firmy,
aby mohli ľahšie rozoznať „buričov“ a nezamestnať ich.
50 % robotníkov a robotníčok v Bochume končilo v invalidite
pred dosiahnutím dôchodkového veku.
Mnoho ich zomieralo pred dovŕšením šesťdesiatky.
GoG desaťročia bojovala proti šikane a prenasledovaniu
kolegov a kolegýň so zdravotnými problémami.
Od samého začiatku v letákoch zdôrazňovali
požiadavku na skrátenie pracovného dňa.
Skupina sa držala tejto línie 25 rokov.
– To bola vždy ústredná téma: pracovný deň treba skrátiť.
Za touto požiadavkou stála veľká časť zamestnancov.
– Čo si myslíte o požiadavke na 35-hodinový pracovný týždeň?
– To by nebolo zlé.
Ale ktovie, čo z toho bude?
A či to vôbec bude – nik nevie.
– Zamestnávatelia tvrdia, že požiadavka IG Metallu
by zruinovala nemeckú ekonomiku.
– To si nemyslím. Podľa mňa je to prehnané.
Určite by sa to dalo.
– Boli by ste ochotní štrajkovať za 35-hodinový pracovný týždeň?
– Áno.
Hnutie za zavedenie 35-hodinového týždňa
dosiahlo vrchol v roku 1984.
V roku 1995 sa podarilo presadiť 35-hodinový týždeň.
GoG zbadala príležitosť presadiť svoju starú požiadavku:
8-hodinové zmeny vrátane platenej 30-minútovej prestávky.
No namiesto skrátenia denného pracovného času
chcela podniková rada zaviesť voľné zmeny.
– Boli okolo toho ostré konflikty, aj medzi úsekovými dôverníkmi.
Niektorým sme nadávali.
„Vy hajzli chcete voľné zmeny, aby ste mohli dlhšie pracovať,
a chodiť do roboty aj v sobotu a nedeľu!“
Urobili sme cirkus!
Hrozili sme im tyčami.
„Urobíme tu bordel!“
Bolo to tesné, ale podarilo sa nám to presadiť.
– Bol to náš najväčší merateľný úspech.
Predtým trval pracovný čas od 5:45 do 14:15
a od 14:15 do 22:45.
Našťastie sme to zmenili, po veľmi vytrvalom tlaku.
Pocítili sme to bezprostredne, fyzicky.
Bola to taká úľava, začínať o šiestej ráno
a končiť o druhej poobede.
Alebo začínať o druhej poobede a končiť o desiatej večer.
O trištvrte hodiny skôr!
Nebol by som povedal, že to urobí taký veľký rozdiel.
– Bol to taký posledný impulz, keď sme prostredníctvom boja
získali výrazné zlepšenie života.
Úspešný zápas za skrátenie pracovného času zostal výnimkou.
Boje od roku 1975 až do zatvorenia fabriky v roku 2014
boli prevažne defenzívne.
– Pokúsim sa to objasniť na veľmi jednoduchom príklade.
Napríklad vlny spontánnych štrajkov v rokoch 1969 a 1973
sa odohrali na pozadí neustáleho rastu kapitálu,
vďaka čomu sme si mohli vydobyť stále viac,
ak sme boli dosť odvážni.
To bolo východisko, akási základňa
pre ten druh opozičného triedneho boja, ktorý vtedy vznikol.
No dynamika rozvoja kapitalizmu zahŕňa čoraz intenzívnejšie krízy.
Nejaký čas to trvá,
jeden taký cyklus trvá okolo desať rokov,
niekedy trochu kratšie, inokedy trochu dlhšie,
ale tie krízy sa pravidelne vracajú
a sú čoraz vážnejšie.
Tu v Západnom Nemecku prišla prvá kríza po povojnovom boome v roku 1966.
Bola malá, takže nezamestnanosť sa potom rýchlo znížila.
Po krízach v rokoch 1974 – 1975 tu nezamestnanosť už zostala.
Počas krízy na začiatku 80. rokov sa zdvojnásobila.
Aj ja som zostal nezamestnaný,
a zrazu som bol v úplne inej pozícii.
Bol som bez práce dva roky a nič som nezohnal!
Viac ako dva milióny nezamestnaných.
To úplne zmenilo situáciu.
Najmä medzi zamestnancami priemyslu.
Bolo očividné, že neexistujú
nijaké istoty,
a že rast tu nebude večne!
– Takéto krízy sme zažili okolo rokov 1978 a 1979,
keď sa hovorilo o prepustení 2000 ľudí,
a zrazu to už nebolo „Preč s kapitalizmom!“,
čo síce stále bola naša odpoveď,
no kolegovia hovorili, „Chceme prácu! Tu, v Opeli!“
– Myslím, že vtedy sa veci začali meniť.
Študentov viac zaujímala ich kariéra.
Neposlušnosť vymizla.
V celom Západnom Nemecku bola zrazu úplne iná politická situácia.
Volebné úspechy konzervatívnej CDU, všetko to prišlo naraz.
Otvorenie závodu Opel-GM v Eisenachu (bývalá NDR) v roku 1990
Produkcia v Opeli-GM sa zracionalizovala a linky bežali v nadstavenom čase.
Výroba sa „zoštíhlila“
a zaviedla sa „tímová práca“:
každý zamestnanec musel hľadať spôsoby, ako zvýšiť produktivitu.
A takto sa v Bochume v roku 1990 zaviedla nočná zmena:
– Momentálne máme prázdny závod v Antwerpách,
ktorý by sme mohli znova otvoriť.
Wolfgang Strinz riaditeľ GM Opel, Bochum
No lepším riešením, ktoré chráni náš závod v Bochume,
je zaviesť tu nočnú zmenu.
Predseda podnikovej rady Rolf Breuer (IG Metall)
takýmto vyhrážkam nekládol odpor.
– Vieme, že GM postupuje takto:
investície sa presmerujú inam, ak v nejakej krajine vzniknú
problémy s predlžovaním prevádzky a podobne.
A v takej chvíli je košeľa bližšia než kabát. Musíme to skrátka prehltnúť.
Pre GoG sa takýto postoj rovnal vyhláseniu bankrotu.
– Tým, že obetujeme mzdy, sa nedajú zachraňovať pracovné miesta.
To je starý poznatok robotníckeho hnutia.
– Takže podľa vás to takto nikdy nefungovalo?
– Nie!
– Takže sa pripojíme k tejto politike obetovania,
a pracovné miesta sa aj tak zrušia,
ale sľúbia nám, že tie zostávajúce budú mať moderné pracovné podmienky,
a že budú celkom isto chránené pred prepúšťaním.
Potom sa začne ďalšie kolo a povedia nám, že to treba zredukovať z 12- na 10-tisíc.
Ale tých 10-tisíc bude dozaista mať pokoj!
Ak sa budeme riadiť touto logikou,
a ak ju budeme obhajovať ako jedinú možnú alternatívu,
ako keby to bol nejaký prírodný jav,
tak vlastne pomáhame škrtať pracovné miesta.
– Členovia opozície namiesto obety žiadajú, aby sa pracujúci bránili.
Zmierili sa s tým, že môžu prísť o voličov.
Koncom 80. rokov už mala opozícia len štyroch členov podnikovej rady.
Ľudia z GoG zastávali túto pozíciu mimo stredného prúdu
nielen preto, že neboli skorumpovaní.
Súviselo to aj s ich politickým vzdelaním.
Od roku 1972 spolu každý týždeň diskutovali.
Od osemdesiatych rokov organizovali každoročnú „vzdelávaciu dovolenku“.
– V tom čase existovala možnosť tzv. „vzdelávacej dovolenky“.
Ľudia si mohli na týždeň vziať voľno,
ktoré bolo platené, a mohli si zvyšovať kvalifikáciu.
– Mojich prvých 20 rokov v Opeli som akoby pracoval sám na seba.
Nebolo to ani dobré, ani zlé.
Občas sme dostali zvýšenie mzdy, a to nebolo zlé.
No po 20 rokoch, keď sa tlak postupne zvyšoval,
som išiel na „vzdelávaciu dovolenku“, a bol som rád, že každý rok
môžem na päť dní vypadnúť a firma mi to musí platiť.
Moja prvá taká dovolenka bola s IG Metallom, a vtedy som si povedal, že už nepôjdem.
No potom ma kolegovia presvedčili, aby som išiel s nimi.
Vraj pôjdeme so združením FESCH.
Nevedel som, o čo ide.
No povedal som, dobre, pôjdem.
Bolo to ako vstúpiť do normálneho sveta.
Nebol tam žiadny nátlak.
Vždy to bolo skvelé.
Vďaka týmto vzdelavacím dovolenkám sme získali viac sebavedomia.
A každý ďalší rok sme na tom stavali.
Politika sa v súkromnom živote občas dostane na druhú koľaj...
Každý rok sa teším na vzdelávaciu dovolenku,
lebo zase všetkých uvidím.
Predtým sa mi to páčilo ešte viac,
lebo prichádzali aj ľudia z iných firiem.
To bolo ešte lepšie a zaujímavejšie.
Viac ste sa naučili, pozreli ste sa mimo svojej bubliny.
Takže občas sme si hovorili: „Presne to isté sa deje aj u nás!“
Alebo: „Ako sa v tejto situácii ubránili oni?“
A potom ste sa snažili byť v práci odvážnejši, otvárať si ústa
a niečo zmeniť.
– Ľudia z GoG išli spoločne do Francúzska.
Navštívili sme fabriky, napríklad Alstom,
ktoré boli okupované pracujúcimi.
Zámerom bolo, aby sa skupina z Bochumu učila z iných skúseností.
Napríklad sme navštívili Alstom, tuším v roku 1987,
keď bola celá fabrika obsadená a riadili ju sami zamestnanci,
asi týždeň alebo dva.
Takže išlo o to, poučiť sa zo skúseností,
ktoré presahovali každodenný obzor v Bochume.
To bola jedna z vecí, ktoré som inicioval.
Ďalšia vec bolo objavovanie iných svetov pomocou týchto ciest.
Napríklad vo Francúzsku bolo v tom čase hnutie „nelegálnych“ migrantov,
teda ľudí bez dokladov („sans papiers“).
Tak sme sa išli pozrieť na ubytovne,
stretli sme sa s africkými migrantmi, a zrazu vznikali diskusie
s ľuďmi, ktorí sú aj v Bochume, ale ktorých doma nepoznali.
Celkom iste to kolegov zmenilo, ktorí tam boli.
Videli sme, čo to pre nich znamená, napríklad ísť na Filipíny
a stretnúť sa s ozbrojeným oslobodzovacím frontom!
V tom je základný rozdiel medzi nimi a klasickým odbormi,
kde byrokrati, členovia predsedníctva
letia prvou triedou niekam do USA
na konferenciu, no s robotníkmi to nemá nič spoločné.
V roku 1993 prišiel prvý „Balík na záchranu výroby“ v Bochume.
Zamestnanci sa v ňom zaviazali obetovať rast miezd
a zvýšiť produktivitu o 30 % počas najbližších troch rokov.
– Počuli sme názory podnikovej rady.
Vypočujme si aj kritikov balíčka.
– Jasné, v balíku sa píše „zvýšenie produktivity“.
„Zvýšiť produktivitu“ znamená buď vyrábať viac s rovnakým počtom ľudí,
alebo vyrábať rovnako s menším počtom ľudí.
To znamená menej pracovných miest v regióne. To je skrátka fakt!
A pozrite sa, koľko je nezamestnaných.
Zo sociálneho hľadiska to nemôžeme prijať.
Nemôžeme sa prizerať, ako tu škrtajú pracovné miesta.
Sme zorganizovaní, máme šancu zabojovať.
Kto pomôže tým ľuďom tam vonku?
– Tak fungujú mocenské vzťahy.
Oni skrátka majú moc.
Musíme sa usilovať zmierniť následky toho, čo nám vnucujú,
ako sa len dá, v záujme nás aj kolegov,
aby sme dokázali nejako prežiť.
– Radšej by som išiel do ulíc.
Aj keby sme dostali len 60 percent,
teda klasický vianočný bonus,
ale ten balík by sa zrušil, to by bolo lepšie riešenie.
– Čo by ste tým získali?
– ...svoju dôstojnosť? Neviem, ako to mám lepšie vyjadriť.
Ukázali by sme, že dokážeme vyjsť do ulíc a niečo dosiahnuť,
a že sa nebudeme stále vzdávať.
– Nechcem znižovať význam podnikovej rady v Bochume.
Verím tomu, že členovia rady za nás bojovali ako levi,
ale iba za rokovacím stolom!
Veď stačilo, že zamestnanci Bochumu ohlásili, že sú ochotní štrajkovať,
teda prerušiť prácu,
a firma urobila v balíku niekoľko ústupkov.
Takže manažment ustúpil,
a to sa skutočný boj ani nezačal.
Myslím, že pred tromi týždňami boli zamestnanci pripravení
bojovať proti balíku.
– A ako teraz vnímate to, čo sa o dva dni oznámi verejnosti?
– Kľúčovým bodom je pre mňa
naviazanie vianočného bonusu na mieru chorobnosti,
ale ešte vážnejšie je, že na základe balíka musí podniková rada
spolupracovať na zvyšovaní produktivity.
– Mohli by ste to vysvetliť?
– Áno, podľa balíka majú vzniknúť pracovné skupiny,
ktorých úlohou bude zvýšiť produktivitu o 30 %
počas najbližších troch rokov.
Podľa mňa je to povážlivé, pretože takto podporujeme propagandu firmy,
že pracovná sila, pracujúci, sú len nákladové položky,
a že rastúce náklady firmy a kolektívne vyjednávanie
sú príčinou krízy.
A že ak sa vzdáme časti miezd a ďalších sociálnych služieb,
dokážeme z krízy vyviaznuť spoločne s firmou.
A to je sprostosť.
V rokoch 1993 až 2010
sa počet zamestnancov v Bochume znížil z 20-tisíc na päťtisíc.
Napriek tomu, že súhlasili s pracovnými sobotami,
nočnými zmenami a škrtmi v mzdách.
Mnohé útoky sa však podarilo odraziť.
Napríklad, keď firma chcela outsourcovať výrobu výfukov.
– Asi dva alebo tri týždne sa o tom viedli horúce debaty,
čo s tým dokážeme urobiť.
Potom sme sa dozvedeli, že čoskoro má byť rozhodujúce stretnutie
medzi manažmentom a podnikovou radou.
Niekto nám dal avízo.
Rozhodli sme sa, že navštívime toto stretnutie.
Konalo sa v budove D1.
Presvedčili sme asi stovku ľudí, aby prišli.
V tom čase ešte bola výroba výfukov veľká.
Asi sto ľudí v montérkach, priamo z práce,
napochodovalo do budovy D1.
Otvorili sme dvere a všetci tam už sedeli.
Predseda Breuer, manažéri...
keksy a káva na stole a tak ďalej.
Až neskôr som si všimol, že tam majú biely koberec.
Bol asi tri centimetre vysoký, pokrýval celú dlážku.
Vopred sme sa dohodli, že tam nebudeme otvárať veľkú diskusiu,
ale že im dáme ultimátum
a budeme žiadať, aby plán na outsourcovanie odmietli.
Tak sme im to predložili a všetci poslušne prikyvovali.
Potom sme odišli a v kútiku oka som zbadal
pár kolegov, ktorí si pred odchodom z miestnosti
utreli pracovné topánky do toho bieleho koberca.
Pomyslel som si, „Fúha!“ Dosť ma to vzpružilo.
Nakoniec to bol relatívny úspech, no nepamätám si, ako presne to dopadlo.
Je to však jedna z vecí, na ktoré nikdy nezabudnem – tie prípravy,
celá realizácia, a aké pomerne disciplinované to bolo,
teda až na to utieranie topánok na koberci.
Bolo to skvelé.
– Pamätám si, že v 90. rokoch sme počas jedného roka
zorganizovali 11 akcií, väčších aj menších.
Prišli sme pred budovu D1, asi iba 200 alebo 150 ľudí,
to bolo jedno.
Občas sme si vydupali, aby niekto prišiel dolu a povedal nám:
„Stačilo, rýchlo sa vráťte do práce!“
Ale v tej chvíli ľudia stáli na trávniku a kričali: „Chceme toto alebo tamto!“
Keď v deväťdesiatych rokoch začali firmy
rozohrávať proti sebe továrne na rôznych miestach,
rozšíril sa aj akčný rádius GoG.
Potom sa na linkách objavili grafy,
kde stálo: 100 % mzdy v Opeli-GM,
a za úplne rovnakú prácu len 78 % v Anglicku.
V Španielsku 67 %, a tak ďalej až po 12 % v Mexiku.
– Myslím, že sa musíme zaoberať tým,
aby sme neskončili v akejsi špirále konkurencie
so zamestnancami ostatných fabrík,
v Rüsselsheime alebo v Antwerpách, a aby sme nestáli proti sebe.
Namiesto toho musíme dospieť do bodu,
keď politiku závodnej rady, takzvanú „lokačnú politiku“,
ovládnu hlavné odborárske požiadavky,
a my, spolu s odbormi, budeme postupovať spoločne,
spolu so zamestnancami VW, Fordu a ďalších firiem,
a nielen tu v Nemecku, ale globálne:
v Antwerpách, v Anglicku, v Španielsku.
V 90. rokoch začala GoG na vlastnú päsť
organizovať výlety do iných fabrík GM.
V roku 1993 sa išlo do Zaragozy (Španielsko).
– Musíme sa usilovať o to, aby sa odbory vzdali
toho nacionálno-egoistického prístupu, keď sa len snažia
udržať domáce fabriky.
Keď čelíme nadnárodným spoločnostiam, musíme vytvárať spojenectvá,
čo najskôr a čo najviac,
aj s inými národnosťami, aby sme koordinovali spoločné stratégie,
a mohli zostať v kontakte.
Čo skúšajú vo vašej fabrike? A čo skúšajú na vás?
Musíme tieto veci medzi sebou šíriť.
V roku 1995 išli kolegovia a kolegyne z GoG do Liverpoolu.
– Chcem sa dozvedieť, aká je situácia v Anglicku v porovnaní s tou u nás,
ako sa vyrába, aké je zloženie pracovnej sily,
aké politické ciele sledujú odbory,
a do akej miery sú odbory etablované vo fabrike,
či sú väčšmi ochotné bojovať než u nás,
alebo či sa zamestnanci tiež spoliehajú na sociálne partnerstvo,
tak ako v našej fabrike, kde to je, žiaľ, čoraz častejšie.
– Dôležitá otázka sa týkala absencií zamestnancov
pre chorobu alebo z iných dôvodov.
Zamestnávatelia a médiá v Nemecku totiž začali s kampaňou,
ktorá je zameraná proti „absentérom“ (nem. „Blaumacher“).
– To, že v Bochume je to podobné, je naozaj zaujímavé.
Lebo firma nám vraví, že máme najvyššiu mieru absencií,
a že v Bochume niečo také neexistuje.
Hovoria, že vaša miera absencií je okolo troch, najviac štyroch percent.
– Dúfali sme, že sa nám podarí vytvoriť sieť
kolegov z GM v celej Európe.
Dnes už všetci vieme, že to nevyšlo.
Inak by sme dnes boli úplne inde.
Nestalo sa.
Nepodarilo sa to, ale tak či onak, taký bol vtedy plán, o to nám išlo.
V roku 2000 sa mal outsourcovať bochumský závod č. 2.
Išlo o asi tritisíc pracovných miest.
Zamestnanci dosiahli, že týchto kolegov a kolegyne museli zamestnať
za rovnakých podmienok ako kmeňových zamestnancov.
– Závod č. 2 mali vtedy outsourcovať.
To sa napokon aj stalo.
Všetko už bolo dohodnuté s IG Metallom.
Bola tam záruka, že existujúce podmienky sa päť rokov nebudú meniť.
No potom bolo všetko otvorené.
Povedali sme si, že si to nenecháme.
Ak celý závod, akým je fabrika Bochum-Langendreer,
takýmto spôsobom outsourcujú,
tak určite nezostanú len pri tom.
Pôjde to ďalej, jedno oddelenie za druhým,
a nakoniec budú zamestnanci úplne rozdelení,
ľudia budú pracovať pod dvadsiatimi rôznymi firmami.
Atmosféra bola takáto: jedna firma, jedni zamestnanci.
V závode č. 1 sa konalo stretnutie všetkých troch závodov.
Všetci sa o druhej poobede stretli v závode č. 1.
Prišlo desaťtisíc ľudí.
Len si to predstavte, bolo to vonku,
medzi dvoma halami, D3 a D4.
Postavilo sa provizórne pódium,
bol to malý nákladiak s korbou,
ktorý sme zaparkovali priečne medzi dve haly.
My z GoG, teda Roland, Uwe a ja, sme sa pripravili, vyšli na pódium,
a predniesli svoje prejavy.
Bol to skvelý pocit!
Predstavte si, že stojíte na nákladiaku,
a vidíte obrovský koridor medzi dvomi halami,
a v ňom hlava na hlave!
Úplne bez konca, masa ľudí, kam len oko dovidí.
V celom koridore – ľudia.
Až k hlavnej bráne.
Prehltol som a pomyslel si: človeče, to je bomba!
Že sa nám podarilo zorganizovať niečo také,
a všetci prišli!
To bol výborný pocit.
A uvedomili ste si, aha, takže ľudia sú medzi sebou solidárni.
Zdalo sa mi to skvelé.
V októbri 2004 sa rozšírili informácie o tom, že majú prepustiť 4000 ľudí.
Začal sa jeden z najdôležitejších divokých štrajkov v povojnovom Nemecku.
Zo solidarity s Opelom som priniesol klobásy a chlebíčky.
– Chápem to, ale aj tak si myslím,
že to, čo sa chystá, je chyba.
Treba jasne povedať, čo je správne, a čo nie.
– Ľudia si pamätali úspech z roku 2000.
Bola to skúsenosť s vlastnou dôstojnosťou a relatívnou mocou,
ktorú si stále pamätali.
V roku 2004 čelili ďalšej veľkej hrozbe prepúšťania.
A podniková rada opäť začala vyjednávať,
zatiaľ čo zamestnanci prostredníctvom úsekových dôverníkov
jasne povedali, že s tým nesúhlasia.
– Z celkových desaťtisíc miest sa zrazu diskutovalo o prepustení štyroch tisícov.
To bolo 40 % zamestnancov.
– Najprv to bol šok!
– Mnohí kolegovia otvorene hovorili, že to tak nejde,
že musíme zase štrajkovať.
– Včera počas informačných hodín ohlásili,
že budúci rok opustí závod 500 ľudí.
Dnes je z toho zrazu 3000 počas nasledujúceho roka.
To je každé tretie miesto.
To je brutálne, to je viac než brutálne!
Len tak to nenecháme.
– Chceli sme udržať, čo sme už dosiahli, lebo sme si hovorili,
že už sme dosť obetovali v predchádzajúcich rokoch.
Uzavrelo sa neviemkoľko kolektívnych zmlúv,
v každej sa niečo obetovalo, vždy s prísľubom,
že ak sa teraz obetujeme, bude to lepšie.
Stal sa pravý opak,
akurát, že k tej obete sme sa už zaviazali.
Väčšina kolegov si povedala: A dosť!
– Hlasovanie bolo jasné:
Všetci delegáti z montáže
jednohlasne podporili akciu.
A presne takto k tomu musíme pristupovať.
My musíme rozhodnúť, ako to bude vyzerať, koľko to potrvá,
a aké budú naše ciele.
– Zatarasili sme brány vysokozdvižnými vozíkmi,
takže dnu ani von sa nedostal ani jeden kamión.
Neustále sme boli vo fabrike,
všetky zmeny, a striedali sme sa – jedna zmena vyprevádzala druhú.
Vymenili sme sa, a tí druhí išli domov.
Každých pár hodín sa konalo informačné stretnutie,
kde sa čítali najnovšie správy z médií
a novinky od členov podnikovej rady,
ktorí boli vo vyjednávacom výbore.
– Na korbe nákladiaku vždy bežala debata.
Po informáciách od člena podnikovej rady niekto zo zamestnancov vyskočil
a povedal: „To nám nestačí!“
– V televíznych novinách sa hovorilo,
že v Bochume zamestnanci štrajkujú mimo kontroly odborov.
– Piaty deň: tón je ostrejší. Leták manažmentu žiada rannú zmenu,
aby sa v pondelok vrátila do práce.
Predstavenstvo Opelu cez víkend vyhlásilo,
že závod v Bochume možno úplne zavrú.
Každý s napätím očakával, ako bude ranná zmena
hlasovať o pokračovaní v štrajku.
– Počuli ste?
– Nie!
– Držia spolu!
Výroba sa dnes nespustí.
Na vyjednávanie do Rüsselsheimu ideme s tým,
že trváme na zrušení prepúšťania
a že kolegovia tu v Bochume musia mať nejakú budúcnosť.
– Štrajkovali sme do stredy.
V utorok odbory vyhlásili medzinárodný deň akcií
v krajinách, kde má Opel-GM fabriky.
Bola to tá klasická hra: prišli politici, cirkev, farári a kadekto.
V Bochume bol veľký pochod od fabriky až k divadlu.
A tam horekovali nad tým, čo sa firma chystá urobiť.
Nikto z týchto ľudí však nepodporoval štrajk.
Počnúc prezidentom spolkového štátu Steinbrückom,
cez ministra práce Schartaua, až po starostku, ako sa volala... Otília...
...všetci boli proti štrajku.
Ale to bolo dobre, pretože to bola jedna z mála chvíľ,
keď sa pracujúci zorganizovali sami,
a sami viedli štrajk, prerušili prácu,
sformulovali požiadavky aj proti vôli odborov,
podnikovej rady,
proti politickej triede a veľkej časti politickej verejnosti.
– Už sa to rozpadalo a museli sme si to otvorene priznať.
Po troch alebo štyroch dňoch bolo počuť prvé hlasy:
„Kto nám to zaplatí?“
IG Metall? Zo štrajkového fondu nám nič nedajú.
Od nich nedostaneme nič.
V šiesty deň sa rozhodlo:
Štrajk nemôžeme len tak prerušiť!
Stále tu bola časť ľudí, ktorí hovorili, že treba pokračovať.
Treba to udržať ešte pár dní.
Pretože v dôsledku nášho štrajku bola ochromená
výroba v iných závodoch.
V tom čase bol Bochum továrňou na komponenty, ktorá zásobovala iné.
Rüsselsheim, Antwerpy, Ellesmere Port v Liverpoole –
všetkých zásoboval Bochum.
Pre náš štrajk museli prerušiť prácu.
Museli posielať ľudí domov.
– Samozrejme, to nám dodávalo odhodlanie,
lebo sme vedeli, že čím dlhšie vydržíme,
tým viac šliapeme na otlak GM, lebo narúšame výrobu hodnoty.
V roku 2004 sa snažili trochu nadrobiť zásoby,
a tak nemuseli zatvárať celé fabriky.
Do tých šiestich dní tiež nemôžeme počítať víkend.
No aj tak sme vedeli, že ak budeme štrajkovať týždeň či dva
– niektorí dokonca dúfali v tri alebo viac týždňov –
tak dostaneme GM pod ohromný tlak,
a presadíme si svoje.
To sa však nestalo.
Podniková rada zorganizovala hlasovanie.
– V kongresovom centre sa o 11:00 zišli zamestnanci všetkých troch fabrík.
Sú napätí.
Prvýkrát v dejinách bochumských tovární
majú hlasovať o ukončení alebo pokračovaní divokého štrajku.
Pravda, ani podniková rada s istotou nevie, čo chce väčšina.
Preto neumožnili otvorenú diskusiu.
Prinútili zamestnancov rozhodovať medzi vyjednávaním a štrajkom.
Otázka znie:
„Má podniková rada pokračovať vo vyjednávaní s vedením,
pričom výroba sa znova spustí? Áno, alebo nie?“
Táto taktika fungovala:
4600 pracujúcich hlasovalo za návrat do práce, 1700 proti.
Zostala nepríjemná pachuť.
– Zastali Antwerpy, Rüsselsheim už nemôže vyrábať,
takže vedieme 2:0, a práve teraz stiahneme najlepších hráčov z ihriska.
– Po hlasovaní sedíte v hale
a hovoríte si: „Do riti, všetko sa posralo!“
Celú Európu sme zastavili,
a zamestnanci hlasujú za návrat do práce?!
– Zvyčajne boli v hale mikrofóny,
takže kolegovia mohli vstať
a položiť otázku, zapojiť sa do diskusie.
Tentoraz tam žiadne neboli.
Jediný mikrofón bol na pódiu, kde sedeli členovia podnikovej rady.
Cestu k nemu neskôr zablokovala podniková ostraha.
– Správna otázka mala znieť: Chcete pokračovať v štrajku,
aby sme vyvinuli tlak na vyjednávanie, alebo chcete prestať?
To by bola správna otázka.
Ale išli na to opačne.
Moja kritika smerom k nám je, že v momente, keď sa to stalo,
GoG ani ostatné skupiny, ktoré chceli pokračovať v štrajku,
nedokázali nijako zasiahnuť.
Možno boli zaskočení, alebo nemali dosť odvahy,
ale bolo by správne
– v situácii, keď hovoria, že sa o tom nesmie disuktovať –
jednoducho to ignorovať a útočne povedať:
V tejto situácii neprijímame takto položenú otázku.
Až neskôr sme to kritizovali.
Myslím, že to bola jedna z našich slabín.
A to je dôležité aj pre iné konflikty.
Vždy vznikajú také situácie, napríklad počas štrajkov,
keď je dôležité okamžite zasiahnuť,
aj na zhromaždení,
pričom, samozrejme, musíte porušiť určité pravidlá.
Napríklad, keď niekto povie, že teraz nemôžete hovoriť.
Sú situácie, keď prosto treba vyraziť dvere.
– Či by sme dokázali zabrániť prepúšťaniu,
ak by sme v štrajku pokračovali ešte pár dní?
To nevieme.
No myslím si, že isto by sme od GM mohli žiadať väčšie ústupky.
Ak celá Európa nemôže vyrábať,
tak to aj pre spoločnosť, ako je GM, začne byť veľmi drahé.
– Čakal by som viac solidarity.
Poznám veľa skupín, v Mercedese či inde,
ktoré robia podobné aktivity ako GoG,
a čakal by som od nich viac.
Prečo sa to nestalo?
Podľa mňa tomu niečo chýbalo.
Nejaká štruktúra, ktorá by povedala, že nestačí len ísť do Bochumu,
tak ako prišli napríklad ľudia z Opelu v Rüsselsheime,
ale treba tiež zorganizovať solidárnu akciu v Rüsselsheime a podobne.
To je slabina niektorých skupín,
že sa pri svojej činnosti v továrenských radách
zmenia z aktívneho kolektívu, ktorý je zakorenený medzi zamestnancami,
na skupiny, ktoré pôsobia len v podnikových radách.
Spolu s tým sa stráca pripravenosť bojovať.
IG Metall by mal štruktúry a možnosti na to,
aby sa štrajk rozšíril do iných tovární.
Prečo to neurobili?
– Odbory uvažujú v národnom rámci.
V prejavoch možno kážu internacionalizmus,
ale inak sa zameriavajú na konkurencieschopnosť nemeckej ekonomiky.
Namiesto toho by sme sa mali organizovať s kolegami
na medzinárodnej úrovni, teda v celej Európe,
aby sme mohli vyhlásiť štrajk vo všetkých európskych závodoch.
Niečo také je predstaviteľné.
Napokon, IG Metall je členom Medzinárodnej federácie kovorobotníkov
a je najsilnejším hráčom v Európskej federácii kovorobotníkov,
takže „potenciálne“
– hovorím, „potenciálne“, lebo ideologicky to nemôže a ani nechce urobiť –
by IG Metall mal organizačné schopnosti na to, aby niečo také zorganizoval.
A veľa ľudí o tom sníva a myslí si,
že odbory sú tu práve na to.
– To je v podstate celý zmysel odborov,
ak takú organizáciu máte a máte tie možnosti,
všetko je už k dispozícii,
prekladatelia a všetko možné.
– To je však úplne mimo rámca,
v ktorom IG Metall chápe odborársku činnosť.
Stretávajú sa na konferenciách, na výboroch,
hovoria o tom, že musíme byť solidárni
naprieč krajinami a firmami.
No v skutočnosti sa väčšina podnikových rád riadi príslovím:
„Bližšia košeľa než kabát!“
A v každej továrni, napríklad pokiaľ ide o výrobu motorov,
sa snažia získať čo najviac pre seba.
– Ľudia tam sedia a podozrievavo sledujú,
kto dostane akú investíciu, a kto nedostane nič.
– Preto spomínaná dynamika môže vzísť iba z iného typu odborov.
Základom odborárskej činnosti,
takej, ktorá zahŕňa aj predstavu iného sveta,
je to, že kolegovia sa musia sami začať mobilizovať.
My sme tomu hovorili „posilňovanie vlastného postavenia“.
A potom ostatní, ktorých sa to týka, robia to isté,
napríklad pomocou solidárnych štrajkov.
V takom prípade by sa za dva týždne
úplne zmenil pomer síl v Európe a GM by mali veľké problémy,
ak by neurobili nijaké ústupky.
– Ide o to, že mnohí ľudia, ktorí majú iné predstavy o odborovej činnosti,
k tomu potom pristúpia
– napríklad v letáku alebo inde –
že si roztrhnú košeľu a povedia: „Tu stojím, inak nemôžem!“
A povedia: „Teraz by IG Metall mal urobiť...“
...to vždy hovorí aj Wolfgang.
V skutočnosti však vieme, že skutočnou funkciou IG Metallu
je, žiaľ, byť presne taký, aký je.
To je občas veľmi skľučujúce
a môže to viesť až k ochromeniu.
– Predsedníctvo IG Metallu sa dohodlo s General Motors,
že obetujú Opel v Bochume, aby zvyšné nemecké fabriky
získali objednávky.
A tak sa aj stalo.
Podpísali „sociálnu kolektívnu zmluvu“, ktorá prakticky spečatila osud závodu.
V tom čase Opel v Bochume zamestnával 3000 až 3500 ľudí.
Toľko zostalo z pôvodného počtu zamestanncov.
Dá sa povedať, že s pomocou predsedníctva IG Metallu
sa fabriku podarilo úspešne zrušiť.
No aj napriek zásadnej nevýhode, že ľudí zastupovali odbory,
ktoré stáli za firmou,
sa vďaka štrajku podarilo vydobyť aspoň nejaké peniaze.
Veľa peňazí.
Opel-GM musel vyplatiť najväčšie odstupné v dejinách nemeckého priemyslu.
– Niekedy ľudia nie sú aktívni, lebo vedia,
že by to aj tak nikam neviedlo.
Lebo si myslia, že sú bezmocní proti byrokracii
a existujúcim mocenským štruktúram.
„Ako človek-milión nikoho nezaujímaš.
Aj tak si urobia po svojom.“
Preto treba vytvárať príležitosti, aby si začali veriť.
Hovoriť im: „Dá sa to, len musíte pohnúť zadkom!“
„Príďte sem, príďte tam, choďte tam,
budeme diskutovať a hľadať spôsoby a možnosti, ako to presadiť.“
„Kto nebojuje, ten už prehral. Ideme ďalej!“
„Na plány šéfov (...) je len jedna odpoveď: ŠTRAJK!“
„Za jednotné a bojovné triedne odborové hnutie“
– Sme v riti! Sme v riti! Sme v riti!
Čo urobili Američania? Čo sme urobili my?
Zavreli sme si dvere pred nosom!
Presne to sa stalo.
– Ale stále sme tu.
– Stále sme tu? A dokedy? Do roku 2016? A čo potom?
Čo mám urobiť potom?
Postavil som dom a čo ja viem čo!
Čo mám urobiť potom?
Čo za sračky to tu rozprávate!