Továreň na automobilové diely. Campi Bisenzio, Taliansko, jún 2022
Už asi 11 mesiacov sme tu ako „stále zhromaždenie“,
od 9. júla 2021.
Sme tu, aby sme bojovali za naše pracovné miesta,
ale tiež, aby sme povstali spolu so širšou komunitou pracujúcich,
a spolu so všetkými, ktorí majú vedomie a vôľu
zlepšovať veci pre všetkých.
Továreň stojí od 9. júla 2021 od 6:00 ráno.
Je to trochu ako v tých hororoch,
kde zrazu všetci zmiznú v dôsledku nejakej katastrofy.
V ten piatok ráno o 6:00 odtiaľto odchádzali vo viere
že v pondelok sa pokračuje v práci.
Spoločnosť GKN sa rozhodla
prerušiť našu prácu.
Prepustili nás bez varovania.
A my sme reagovali príchodom sem.
Čakali nás tu strážnici, ktorých najala firma.
V určitej chvíli nás už bolo priveľa a vylomili sme bránu.
Ochrankárov sme poslali preč. Potom prišiel starosta
s políciou a vošli sme dnu.
Začalo sa otvorené zhromaždenie.
Sme v kancelárii odborov v GKN,
teraz už v bývalej spoločnosti GKN.
Tu zhromažďujeme kolektív,
delegátov odborov, zamestnaneckej rady.
Máme tu historickú vlajku odborov FIOM z Fiatu Mirafiori,
pretože GKN bola kedysi Fiat.
Sme úzko prepojení s touto minulosťou.
Tu je fotografia z Fiatu z päťdesiatych rokov.
Vždy sme boli veľmi naviazaní na Fiat,
boje a porážky jeho pracujúcich,
z ktorých sme sa snažili naučiť čo najviac.
Na druhej strane
je vlajka Rojavy, pretože sme naviazaní na Lorenza Orsettiho,
partizána z Florencie ktorý zomrel v Rojave,
nedávno, v roku 2018.
26. júla
je vlajka Kubánskej revolúcie.
Pretože mnohí z nás sú sympatizanti 26. júla.
Vo všeobecnosti sympatizujeme so všetkými nemožnými bojmi
keď sa niekto malý postaví obrovi alebo existujúcej moci.
A Kuba to vždy symbolizovala.
Okrem toho tu v Campi Bisenzio
máme sociálne centrum, kde sa stretávame, s názvom Camillo Cienfuegos.
Mnohí pracujúci z tejto továrne
vyrastali na tomto mieste,
ktoré sa inšpiruje kubánskou revolúciou,
pokiaľ ide o ideály,
a chápe ho ako príklad odporu, boja, dôstojnosti.
Čo nás zabilo
bola nielen strata práce,
ale aj spoločenskej blízkosti.
Z osobného hľadiska som naozaj dostal emocionálnu ranu.
Ak potrebujem prácu, tak si ju nájdem.
Ale tu som mal pocit, že tvoríme
spoločenstvo s mojimi kolegami.
Pretože tu mám vzťah s každým.
Ako predseda, pretože som robil odborársku prácu.
Som tu 21 rokov,
mal som dobrú osobnú kariéru,
nie pre peniaze ako títo ľudia, ktorí to tu jednoducho zatvoria a odídu.
Sú to vrahovia, nie ľudia.
Je to ako keby vám zo dňa na deň
ukradli celý váš život.
My sme boli a sme
klasickí bieli robotníci za múrmi Pevnosti Európa,
a preto sme si mysleli, že hromadné prepúšťanie
zo dňa na deň, so stratou príjmu,
že také niečo sa nás netýka.
Namiesto toho sa k nám 9. júla
správali tak, ako sa správajú ku všetkým ostatným!
Úsmev, prosím!
Pripravujeme sa teraz na výročie,
ktoré bude 9. júla.
Určujeme tím, kto tam bude, kto tam nebude,
čo sa kupuje, kde budeme predávať,
plán, kam umiestniť lavičky kde nachystať veci…
Sme robotníci, ale sme veľmi dobre zorganizovaní.
Sila nám nechýba!
Ako sa vám podarilo tak rýchlo sa zorganizovať,
po tom, čo ste dostali výpoveď?
Vyhrnuli sme si rukávy.
Už máme vnútorný inštinkt.
Sme organizovaní, pretože sme komunita.
Je pravda, že sme rozdelení, ale v rámci závodu
sme si tiež navzájom pomáhali, rozprávali sa medzi sebou.
Preto sa spontánne dokážeme zorganizovať.
Miestna komunita pracujúcich od začiatku zareagovala
veľkou solidaritou.
Aj bežní okoloidúci, rôzne združenia, kluby,
okamžite sa dali k dispozícii, aby nám pomohli.
Bola tam taká veľká solidarita, cítili sme vrúcnosť,
aspoň osobne som cítil obrovskú vrúcnosť,
skutočne obrovskú.
Hneď na začiatku –
nepamätám si, bolo to 11. augusta?
– Skôr. – Skôr? Tak.
Zorganizovali sme demonštráciu vo Florencii,
kam už niekoľko dní po vzniku zhromaždenia
prišlo asi 5000 ľudí!
Za taký krátky čas sa k nám začali hlásiť ľudia.
Potom bol
18. september,
kam prišlo 40 000 ľudí.
A to bolo čiastočne prekvapenie,
pretože to bolo naozaj more ľudí.
Povstaňme, povstaňme ako ranné slnko!
„Povstaňme“ bolo heslo partizánov,
ktorí v roku 1944 oslobodili Florenciu.
Čo si za človeka, ak nebudeš bojovať?
Povstaňme, povstaňme ako ranné slnko!
Dnes som tu ako partnerka prepusteného pracovníka,
ako členka podpornej skupiny pracujúcich spoločnosti GKN,
ktorá bola vytvorená v ten istý deň, keď bol odoslaný tento e-mail.
A som tu tiež ako pracujúca, toto je demonštrácia pre nás všetkých.
Chceme bojovať za spoločnosť,
ktorá je organizovaná pre potreby pracujúcich,
a nie pre tých, ktorí ich vykorisťujú.
Poďme spolu, povstaňme!
Povstaňme!
Čo si za človeka, ak nebudeš bojovať?
Do očí sa mi tisli slzy a radšej som sa schoval.
Vidieť tam 18-ročného mladíka
ktorý mal potom aj prejavy…
– Videl som v ňom svojho syna!
Toto nenatáčajme!
Môj syn bude mať budúci týždeň trinásť rokov.
A tak to naozaj bolo:
Čo im tu zanecháme?
Ak neurobíme nič, čo budú mať?
Je to ako s pomníkmi.
Pamätníky života stále stoja.
Dnešné domy sa zrútia pri bežnom zemetrasení..
Je zrejmé, že nerobíme dobrú prácu.
A keď som videl tohto chlapca, videl som svojho syna.
Hneď od 9. júla
sme sa pokúsili viesť náš boj iným spôsobom,
než sa viedli iné.
Povedali sme si,
že to, čo sa nám stalo,
bola výsledkom vzájomne prepojenej postupnosti udalostí,
ktorá nakoniec rozdrvila všetky práva a možnosti
triedy pracujúcich v tejto krajine.
A preto, aby sme vyriešili náš problém,
bolo treba riešiť ho od základu!
A tak sme komunite nepovedali:
„Poďme zachrániť naše pracovné miesta!“
Povedali sme:
„Povstaňme spoločne,
aby sa tieto procesy vyriešili dôkladne a kolektívne.“
Ako sa nám podarilo dostať do ulíc 30 000 ľudí?
Vždy sme boli továreň s množstvom vzťahov.
Vedeli sme, že jediná obrana proti firme,
proti investičnému fondu a veľkému kapitálu, je solidarita.
To je dôvod, prečo sme počas rokov
boli prítomní vo všetkých bojoch.
A vždy sme sa snažili posilňovať naše sociálne väzby,
byť aktívnymi v ekologickom a antifašistickom hnutí,
alebo aj na úplne základnej úrovni,
mnohí z nás boli a sú dobrovoľníkmi v kluboch Arci,
v civilnej obrane, alebo v organizácia Misericordia.
Niektorí z nás trénujú mladých ľudí vo futbale…
Skutočnosť, že sa nám podarilo ubrániť náš voľný čas,
pred nadmerným vykorisťovaním, pred nadčasmi,
viedla k tomu, že mnohí z nás
po 8-hodinovom pracovnom dni, politicky a vedome,
alebo aj nie priamo vedome a politicky
udržiavali kontakty s touto komunitou.
Takže keď prepustili 420 ľudí,
celá komunita sa cítila roztrhaná na kusy.
Ale ak sme priniesli tisíce ľudí do ulíc,
je to preto, že sme jasne povedali,
že problémom nie je naše individuálne pracovisko.
My, ako prepustení a nezamestnaní robotníci,
sme na tom stále lepšie ako milióny ľudí v slobodných povolaniach, falošných živnostiach,
v prekérnej a agentúrnej práci,
ktorí nemajú ani právo sa nazvať „prepustenými“.
A tak sme vyhlásili slogan: „Povstaňme“,
čo má znamenať, že treba zmeniť mocenské vzťahy v celej krajine.
Zachrániť GKN a celú krajinu.
A tak sme mali 30 000 ľudí v uliciach.
Konverzia
Chceme dlhodobý projekt.
Nie taký, ktorý príde, trvá jeden rok,
urobí sa nejaké divadlo,
a potom projekt zomrie, aby nás umlčali.
Hľadáme investície do projektu
ktorý bude dlhodobý. Samozrejme, nič nie je večné.
Ale nie niečo čo vydrží len pár rokov!
V opačnom prípade budeme späť na začiatku.
Vytvoriť niečo také, čo by možno
viedlo k ďalšiemu projektu,
a potom sa kruh uzavrie. To by bolo ešte lepšie.
Chceme, aby sa výroba vrátila
spolu so všetkými právami, ktoré sme mali.
Pretože bránime pracovisko ako miesto výroby,
ale aj ako množstvo ďalekosiahlych práv.
Naše práva sme si vybojovali za takmer 15 rokov bojov.
Dokonca sme zdedili dohody a práva
zo sedemdesiatych či šesťdesiatych rokov 20. storočia.
Dokonca aj niektoré práva, o ktoré sme prišli na celoštátnej úrovni,
ako bol čl. 18 Zákonníka práce.
Mali sme tu dohodu, že tento článok sa naďalej bude uplatňovať.
Keď nás prepúšťali, vraveli,
že na vine je ekologická transformácia,
pretože automobilový priemysel sa presúva k ekologizácii.
Odmietli sme niesť spoločenskú zodpovednosť
za ekologickú transformáciu..
Za ňu musia platiť, zo spoločenského hľadiska,
veľkí výrobcovia, veľký kapitál,
a určite nie ľudia na pracoviskách.
Keď ma prijímali do zamestnania, nepýtali sa ma, čo by som chcel vyrábať.
Zamestnali ma, a to bolo všetko.
Na začiatku, keď spoločnosť GKN utiekla,
sme spolu so študentmi Univerzity v Pise
vyvinuli dva projekty:
jeden sa týkal hriadeľov prevodovky pre verejnú dopravu,
a druhý výroby vodíka,
plynu, ktorý je úplne čistý,
čo sa o elektromobiloch nedá povedať.
Ak by sme si teda mohli vybrať. chceli by sme výrobu konvertovať
a integrovať do výroby talianskych autobusov.
Toto odvetvie je verejné, vyrába autobusy.
Myslíme si, že to by bola jediná skutočná ekologická a udržateľná mobilita.
Autobusy alebo iná verejná doprava.
Nemáme však na výber.
Súčasný majiteľ nás chce konvertovať na elektromotory.
Škoda, že navýrobu elektromotorov
sa celá fabrika musí vyprázdniť ako škatuľa,
aby sa sem doviezla iná výroba.
Takže teraz máme továreň,
ktorú treba úplne vysťahovať,
než príde nová výroba.
Hneď ako sa zmeníme na prázdnu škatuľu,
pokúsia sa nás zničiť.
Snažíme sa teda dosiahnuť túto reindustrializáciu,
zachovať náš boj
a získať záruky. Nie je to ľahké,
pretože industrializácia továreň trvá dva-tri roky.
A dva-tri roky sú dlhá doba.
A pravdepodobne je to všetko vopred vypočítané.
Sľubujú nám, že o tri roky niečo bude.
A možno sa tam nikdy nedostaneme.
Keďže títo investori neustupujú,
pretože sú vraj nejaké problémy na burze alebo čo,
čakáme, kým sa rozvinie niečo iné.
Medzitým naďalej povstávame,
udržiavame úroveň vnútornej sebaorganizácie
a zároveň
strážime materiál.
Ten chce GKN za každú cenu získať späť.
Všetok materiál musí zostať tu.
Továrenský kolektív GKN
Približne pred desiatimi rokmi sme sa rozhodli
stretnúť sa v jednom klube v okolí.
Tam sme zorganizovali tento kolektív.
Vytvorili sme prvú skupinu, na ktorú sa prihlásili takmer všetci
a z času na čas sme sa stretli
a hovorili o problémoch v továrni.
Urobili sme to tak, že aj tí,
ktorí sa nepodieľali na odborárskej práci v továrni,
alebo ktorí boli v inom odborovom zväze,
sa mohli zúčastniť.
Systém, ktorý všetkých spojil.
Od najbojovnejších až po najviac ľahostajných.
Mali sme dosť pozitívne reakcie.
A to nám pomohlo.
Po prvé, aby sme mali aktuálne informácie
o všetkom, čo sa deje,
aj o problémoch jednotlivých ľudí.
No zároveň sme šéfovi ukázali,
že nie je úplne
– ako to povedať? –
že nie je
šéfom úplne všetkého.
Šéf potom reagoval vytvorením pozícií
ako „operátor OS“ alebo „operátor Q“,
aby nás trochu rozdelil.
– Nepodarilo sa to.
Aj v tomto prípade to, samozrejme, bolo založené
na favoritizme a prospechárstve.
Jediné, čo sa mu podarilo, bolo priviesť ešte viac ľudí na našu stranu.
Reagovali sme na to osobitným spôsobom,
s vlastnou kolekciou, oblečenia.
Začali sme nosiť šály
s nápisom „Kolektív továrne“.
Pracujúci, ktorí vstúpili do továrne s týmto šálom,
ukázali šéfovi,
že patria k nám.
Boli na to veľmi pozitívne reakcie.
A potom sme postupne začali
so stretávaním v odborovej kancelárii po práci, po zmene,
raz týždenne,
s členmi kolektívu alebo v menších skupinách.
A v týchto kolektívoch sme sa dohadovali, čo budeme robiť.
Išlo o interné aj externé činnosti odborov,
napríklad niekam ísť a solidarizovať sa s firmami,
kde sa bojovalo, napríklad Texprint,
čo bola jedna zo spoločností, ktorým sme poskytli množstvo priamej, praktickej solidarity.
Alebo Bekaert, aj tam sme boli.
– Takto sa začali naše aktivity.
Boli to snáď stovky pracujúcich,
ktorí prispeli k organizácii kolektívu
bez toho, aby o tom vedeli.
Pretože naše korene siahajú k Fiatu,
poznáme príbehy starých zamestnancov,
o tom, aké to bolo v továrni.
Vysvetlili nám, ako a prečo
by sa na stroji malo vyrábať viac alebo menej kusov,
ako v bežných situáciách
jednať so šéfom a manažmentom.
Týchto pracujúcich viacerí z nás spoznali
ešte v 80. a 90. rokoch.
Aj ich postupne pokazil
byrokratický model odborov.
Ten sme od nich nezdedili.
Keď sme v rokoch 2007/2008 mali ostrý konflikt
s tradičnou odborovou organizáciou,
zrazu aj pracujúci, ktorí dovtedy
neboli aktívni v odboroch
a viac ich zaujímal futbal alebo diskotéky,
boli prinútení začať sa organizovať v odboroch.
A naučili sa povedať nie,
vyhovoriť sa na bolesť brucha, povedať nie organizácii…
Počkám...
Čo je to?
To zvoní koniec zmeny.
Ak si ho chcete nahrať…
Keď sme sa v rokoch 2007/2008 rozišli s oficiálnymi odbormi,
našu organizáciu vzali do rúk
samotní pracujúci, ktorí až dovtedy
neboli organizovaní, zaujímali sa
o futbale alebo chodili tancovať. Vedeli, čo nechcú.
Nechceli
staré, zbyrokratizované a krotké odbory,
a zistili, že je ťažké
budovať odbory
na základe účasti a povedomia samotných pracujúcich,
čo je nakoniec jediný model ktorý nás môže zachrániť.
Podľa nášho názoru najdôležitejšia vec
je prekonať koncept zastúpenia, reprezentácie.
Ten spôsobuje, že robotník je pasívny.
Naopak, musí byť aktívny pri rozhodovaní
a vziať svoj osud do vlastných rúk.
Medzi rokmi 2007/2008 a 2018
tu boli neustále štrajky a spory,
vybojovali sme mnohé dohody.
Vždy sa tu viedol boj ktorý bol veľmi ťažký, veľmi radikálny.
Toto bola továreň,
kde keď sme zapískali…
Toto je továreň,
kde keď sme zapískali,
pracujúci okamžite začali štrajkovať.
Často sme štrajkovali aj bez toho, aby sme stihli vysvetliť ľuďom dôvod,
napríklad pre nejakú náhlu udalosť.
Potom sme prešli po linkách, zapískali a všetci odišli od práce.
Mali sme takýto stupeň súdržnosti,
ale nebolo tam žiadne povedomie a žiadna účasť.
Existovala tu veľká dôvera
voči dvom, trom, štyrom konkrétnym ľuďom,
ale oni to nemohli robiť všetko sami.
Nemohli a ani by nemali!
Potom sme krok za krokom
skúšali vytvoriť viac a viac participatívny model.
Keď potom v roku 2018 prišiel investičný fond Melrose
uvedomili si, že to je pravdepodobne naša posledná veľká výzva.
Tak sme začali zdôrazňovať tému participácie.
Tak sa zrodil továrenský kolektív.
Začali sme objasňovať, že odborárska práca
neznamená len sedieť v podnikovej rade,
alebo byť členom odborového zväzu.
Ide o skutočnú účasť,
ktorá pozostáva z dobrovoľnej práce, bojovnosti, aktivizmu.
Toto všetko sa vyplatilo, keď nás potom zavreli.
Pretože ak by sme nemali tento participatívny model,
neboli by sme schopní odolávať toľko mesiacov.
Ďalším prvkom našej odborovej organizácie
bola otvorenosť. Otvorenosť voči ľuďom zvonka,
ktorým hovoríme „solidaristi“.
Napríklad už v roku 2018 sme mali externú podpornú skupinu.
Ak sa napríklad našli grafické dizajnérky, pracujúci a pracujúce z iných odvetví,
alebo súdruhovia zo sociálnych centier,
z ľavicových organizácií ktorí nám chceli pomôcť,
tak existovala podporná skupina.
A od podpornej skupiny sme potrebovali všetko možné:
od sociálnych sietí až po grafiku, všetko.
Všetko to, čo sme si nevedeli urobiť interne.
Pohľad zo zahraničia: Ako môžu ľudia
podporiť tento zápas alebo stať sa jeho súčasťou?
(Pretože sme prišli z Nemecka.)
Žiaľ, nemali sme veľa času byť internacionalistami.
Hoci nimi skutočne sme.
Jednoducho sme nemali čas.
Pretože pravda je taká,
že medzinárodný odborový zväz a prepojenia medzi odbormi
sú často to najťažšie.
Aj preto, že tam je najviac byrokratických obmedzení.
Snažili sme sa nastoliť náš problém v európskej zamestnaneckej rade,
v „Medzinárodnej zamestnaneckej rade“
ale narazili sme na gumový múr.
Samozrejme, že prišli solidárne vyhlásenia
od zahraničných odborových zväzov,
to je jasné.
Ale to sa nikdy nijako nepremieta do praxe.
Nanajvýš niekoľko konzultácií v Bruseli.
Ale to k ničomu nevedie.
Takže hoci sme nemali čas byť internacionalistami,
sme nimi,
a mali by sme sa začať snažiť,
– a vlastne to už robíme –
preložiť materiál, ktorý máme k dispozícii,
a vysvetliť náš zápas v cudzích jazykoch.
Na to sme dosiaľ nemali čas.
V tejto chvíli, žiaľ,
nemôžeme robiť iné praktické kroky.
Sme príliš zaneprázdnení
snahou povstať v Taliansku,
nie preto, že by sme si mysleli, že je to možné iba v Taliansku,
ale preto, že dúfame v nové správy
o rastúcej vlne bojov –
v budúcnosti aj v iných krajinách, v Európe i mimo nej.