Vitajte na tomto podujatí
o zápase továrenského kolektívu Collettivo di fabbrica GKN vo Florencii.
Osobne som veľmi rada
ba vlastne nadšená, že našim šiestim priateľom
z Florencie sa podarilo napriek noci a hmle
prísť sem do Nemecka, aby podali správu o svojom zápase.
Sú tu
ako zástupcovia svojho kolektívu.
Som veľmi rada, že tu dnes večer môžem byť.
Volám sa Julia.
Pôsobím v Lipsku, v Berlíne som len na návšteve.
V Lipsku sa zapájam v SDS a v klimatickom hnutí.
Chcem vám veľmi stručne povedať, ako k tomu došlo,
že súdruhovia z Florencie sem dnes prišli.
Veľká časť klimatického hnutia je už dlho presvedčená,
a myslím si, že s touto myšlienkou súhlasí veľa ľudí –
že totiž vzhľadom na ekologickú krízu
potrebujeme veľké, masové povstanie. Musíme ísť do tovární
a potrebujeme spojenectvá
medzi pracujúcimi a klimatickými aktivistami.
V posledných rokoch som o tom veľa diskutovala
a často sa objavoval tento argument:
„To je všetko pekné,“ – ukážku vidíte aj na plátne za mnou –
„pokiaľ je reč o spojení pracujúcich vo verejnej doprave a klimatických aktivistov.
Ale je ilúziou myslieť si, že v dohľadnej dobe
by takéto silné spojenectvá mohli vzniknúť
aj s uhoľným alebo automobilovým priemyslom.“
A na to sa často nedalo povedať nič iné než
„Ale áno, musí to fungovať!
Veď už v osemdesiatych rokoch 20. storočia existovali hnutia za konverziu výroby,
v ktorých pracujúci bojovali za zmenu výrobného programu.“
Zápas Collettivo di fabbrica bol aspoň pre mňa
darom z nebies.
Pár ľudí, ktorí sú tiež medzi nami,
napríklad tlmočník Lukas alebo Franzi, ktorá sedí tu vpredu,
alebo ľudia z portálu labournet.tv ktorí nakrútili úžasný dokument,
vycestovalo do Talianska a zistilo,
že je tam kolektív pracujúcich, ktorý čelil prepúšťaniu,
a preto založil „stále zhromaždenie“, ktoré existuje už rok a pol.
Bojujú proti prepúšťaniu,
ale aj za to, aby sa všetko vybavenie – stroje, roboty,
skrátka všetko, čo tam je – konečne začalo používať
na výrobu užitočných vecí.
Diskutuje sa napríklad o výrobe dielov pre autobusy,
intenzívne sa hovorí o výrobe nákladných bicyklov.
Ďalšou možnosťou sú fotovoltické systémy. Kolegovia a kolegyne z tejto fabriky
vo Florencii skrátka chcú vyrábať niečo iné.
Pár ľudí tento zápas sledovalo aj v Nemecku.
Už dávnejšie sa zrodil nápad pozvať súdruhov sem.
Teraz sú skutočne tu
a ja sa tomu veľmi teším.
Dnes by sme vám predovšetkým chceli dať priestor,
aby ste porozprávali o svojom zápase.
Publikum už možno niečo vie, možno nie.
V každom prípade máme vyhradenú asi polhodinu.
Takže: čo sa to vo vašej fabrike deje?
Ako je možné, že vediete takýto mimoriadne ofenzívny zápas,
a do akej miery
spolupracujete s talianskymi Fridays for Future?
Ako vás môžeme podporiť?
To sú otázky, ktoré sme vám položili už vopred.
Samozrejme, nechceme len
– a to je, samozrejme, politické rozhodnutie –
počúvať kolegov z GKN,
ktorí budú hovoriť: „U nás v Taliansku je všetko skvelé a my vedieme
úžasný zápas,“
a my sa potom môžeme v pokoji rozídeme.
Chceme počuť aj o tom, aká je situácie v Nemecku,
a ako by sa dala prepojiť s dianím v Taliansku.
A preto tu máme dve klimatické aktivistky,
ktoré o tom povedia viac.
Máme tu Dariu, jednu z hovorkýň Fridays for Future.
Bude hovoriť o tom, čo sa deje s FFF.
V tejto súvislosti je zaujímavé,
a to aj pre súdruhov z Talianska,
v akom stave sú Fridays for Future v Nemecku.
Čo znamenali včerajšie klimatické štrajky v Nemecku?
Sú otázky výroby a spojenectva medzi pracujúcimi
a klimatickými aktivistami aktuálne aj v Nemecku, alebo nie?
A čo by priateľov z Talianska mohlo zvlášť zaujímať,
je dianie v Lützerathe.
V Taliansku,
sú vraj udalosťami v Lützerathe úplne uchvátení.
Budeme teda počuť niečo aj o tom.
Vitaj!
A napokon, Franzi niečo povie o tom, čo vidíte na ľavej strane obrázka.
Včerajší klimatický štrajk bol celkom výnimočný, pretože v mnohých mestách
spoločne štrajkovali pracujúci vo verejnej doprave a klimatickí aktivisti.
Tieto obrázky ste možno videli v médiách, na YouTube.
To, že táto spolupráca vznikla,
je výsledkom mesiacov, vlastne rokov práce.
Nebola to nejaká šťastná zhoda okolností.
Franzi je zo skupiny, ktorá tvorí jadro týchto projektov.
Kampaň sa volá „Vezieme sa v tom spolu“, a ona o nej trochu porozpráva.
Napríklad v Lipsku sme mali klimatický štrajk,
pre mňa osobne to bolo úplne bláznivé,
do ktorého sa zapojilo množstvo klimatických aktivistov,
štrajkujúci pracujúci vo verejnej doprave a súdruhovia z Florencie.
A bolo to také malý jednodňový socialistický sen –
všetci sa tam dokázali spojiť.
Chceli by sme teda počuť trochu o tom,
aký je v tom potenciál, aký bude ďalší krok?
Týmto odovzdávam slovo vám obom.
Ďakujeme tlmočníkom.
Ďakujeme všetkým
za pozvanie na toto stretnutie.
Samozrejme, pre nás
je to veľmi dôležité a dojímavé.
Nebolo to ľahké, ale sme tu.
Nebude ani jednoduché
pokúsiť sa zhrnúť dvadsať mesiacov, nášho zápasu.
Týchto dvadsať mesiacov by bolo potrebné vysvetliť
spolu so všetkým, čo sa odohralo predtým,
a čo nás pripravilo na týchto dvadsať mesiacov.
Jednu vec chcem povedať hneď na začiatku:
Náš boj sme nezačali tak,
že by sme hneď hovorili o ochrane životného prostredia.
Náš boj sa nezačal
hovorením o spojenectvách a o potrebe spojiť
boje pracujúcich s environmentálnym hnutím.
Až na základe našich skúseností sme zistili,
že je to nevyhnutné.
Náš postoj je teda nie je výsledkom
určitého vopred existujúceho ideologického postoja,
hoci ani na tom by nebolo nič zlé.
No naše dnešné postoje
sú výsledkom všetkého, čo sme urobili,
a čo ešte budeme musieť urobiť, aby sme zachránili svoje pracovné miesta.
To znamená,
že spojenie medzi environmentálnym hnutím
a hnutím pracujúcich
nie je iba abstraktnou nevyhnutnosťou
– hoci je aj tou –,
ale praktickou potrebou.
Je to jediná možnosť, ktorú máme ako pracujúci,
aby sme skutočne ubránili svoje práva,
svoje pracovné miesta a mzdu.
Niej e to teda tak, že ekonomický boj pracujúcich
sa v určitej chvíli vďaka akémusi čudesnému altruizmu
zmení na environmentálne hnutie.
Existuje len jeden boj.
Boj za život, ktorý chápeme ako harmonickú schopnosť
prežiť zo svojho príjmu, mať práva, mať čas pre seba.
Život, to je vzduch, ktorý dýchame,
územie, na ktorom sa pohybujeme,
schopnosť ľudí
obrániť svoje pracovné miesta, ale aj rozhodnúť sa:
Kto bude mať prospech z mojej práce?
Aký svet po nás zostane?
V akom svete sa to všetko odohráva?
V roku 2018 skupinu GKN kúpil investičný fond Melrose,
ktorého mottom nie je veľmi tajné:
„Kúpiť, vylepšiť, predať“
„Kúpiť, vylepšiť a predať“
znamená reštrukturalizovať, zatvoriť, prepustiť s cieľom zvýšiť zisk.
V roku 2021 Melrose dosiahol stratu vo výške
100 miliónov eur.
V roku 2022 už mal zisk 300 miliónov.
Zatvorili GKN vo Florencii,
GKN v Birminghame
a ďalšie továrne leteckého priemyslu,
zatvorili GKN v Kaiserslauterne
a oznámili plán zatvoriť GKN v Moseli.
My sem však neprišli plakať
a hovoriť, že je to škoda alebo škandál.
Svoju prácu urobili dobre,
pretože práve to je ich práca.
Nemôžete zároveň akceptovať finančný systém
a plakať nad prepúšťaním.
Ak akceptujete finančný systém,
musíte tiež akceptovať, továrne sa dnes zatvárajú jedným klikom,
alebo e-mailom v mene akcionárov, ako sa to stalo nám,
S príchodom fondu v roku 2018 sme sa rozhodli,
že je potrebné pripraviť sa
a rýchlo sa zorganizovať.
Bolo to vďaka zmesi nášho dedičstva
zo sedemdesiatych rokov,
pretože GKN vo Florencii je bývalý Fiat,
a mladých ľudí, ktorí prišli do GKN,
a pokúsili sa robiť odbory inak,
a to tak,
že vybudujú model demokratických a bojovných odborov.
V roku 2018 založili továrenský kolektív
a zaviedli továrenských delegátov.
Ide o to, že sme nielen štrajkovali,
a domáhali sa práv, vyšších miezd a lepších zmlúv.
Okrem toho sme si tiež povedali: ak nebudeme rozširovať
svoju kontrolu nad továrňou,
jedného dňa sa všetky dohody, ktoré sme podpísali,
ukážu ako neplatné.
Pretože táto hra je zmanipulovaná.
Štrajkujeme a bojujeme za kolektívne zmluvy,
no oni ich vo vhodnej chvíli porušujú.
A aj keď ste v práve, už je neskoro,
pretože medzitým sa továreň zavrie.
Deviateho júla 2021 bol piatok. Hovorili, že by sme mali zostať doma,
urobiť si voľno, lebo je málo práce.
Ráno sme dostali e-mail,
že všetci máme padáka,
že do továrne už nevstúpime.
Samozrejme, toto je určitý druh psychického násilia.
Zhromaždili sme sa pred bránami,
pretože sme sa na túto situáciu pripravovali už dlho.
Brány boli zatvorené, vnútri bola ozbrojená stráž,
ktorá mala chrániť továreň.
Vošli sme dnu, vzali si späť továreň
a od 9. júla 2021 tvoríme stále zhromaždenie.
Niektoré veci sme mali pripravené.
No iné nie.
V tej chvíli sme mali 75 dní,
aby sme zabránili tomu, že prepustenie bude definitívne
Týchto 75 dní nám vymerali zámerne
na júl a august.
Najprv sme hovorili, „GKN tu zostane!“
Potom sme si uvedomili, že tento slogan možno nič neznamená..
Žijeme v krajine, v Taliansku
– hoci problém je celoeurópsky, medzinárodný –
kde v čase nášho prepúšťania
zmizol počas pandémie milión pracovných miest.
V našej krajine sa počet chudobných zvýšil z 1,5 milióna v roku 2009
na 5,6 milióna v roku 2021.
To znamená, že počet absolútne chudobných sa strojnásobil.
Potom sú tu relatívne chudobní.
Máme 3,5 milióna ľudí v prekérnych podmienkach,
ktorí zo dňa na deň zostali doma,
ako sa to stalo aj nám.
Čo znamená, že „GKN tu zostane", pre týchto ľudí?
Prečo by GKN mala zostať?
Takže sme sa začali hovoriť niečo iné.
Po dvoch dňoch sme povedali „Povstaňme!“
čo je motto antifašistického partizánskeho hnutia,
ktoré naznačuje, že sme v temných časoch,
ktoré pominú, iba ak sa všetci rozhodneme,
že to takto ďalej nejde.
Chceme, aby sa náš boj stal symbolom sociálneho odporu pre všetkých,
takže víťazstvo v GKN by bolo víťazstvom pre všetkých,
a vytvorilo by pozitívny precedens pre všetkých.
Týchto 75 dní prešlo veľmi rýchlo,
zorganizovali sme tri veľmi veľké demonštrácie a generálny štrajk.
Podarilo sa nám zabrániť prepúšťaniu.
Bolo to vďaka demonštrácii 18. septembra 2021 vo Florencii,
na ktorú prišlo 40 000 ľudí,
ako aj vďaka úspešnej žalobe,
v ktorej súd rozhodol, že prepúšťanie bolo nezákonné.
Podarilo sa nám zastaviť hromadné prepúšťanie.
No práca sa nevracia.
Zostávame v prázdnej továrni ktorá sa už nespustí,
hoci nie sme prepustení.
Zrazu sa čas náhle spomalil.
Nechávajú nás v továrni.
Nevieme, kedy sa prepúšťanie vráti.
Keďže sme mali 75 dní, počas ktorých nás bránili tisíce ľudí,
mali sme čas
vytvoriť spojenectvá s inými hnutiami.
Pýtali sme sa samých seba, ako tento čas využiť.
V septembri sme vycestovali na klimatický kemp v Miláne,
kde sa konala mnohotisícová demonštrácia,
ktorú zorganizovali Fridays for Future.
Povedali sme im to veľmi jednoducho:
Nemyslite si, že bránime automobilový priemysel
pred ekologickou transformáciou.
Nie je to tak.
Keď nás prijímali do zamestnania,
nikto sa nás nepýtal, čo chceme vyrábať.
My nechceme niesť zodpovednosť za niečo,
čo už nebudeme vyrábať, keď nás prepustia.
Ak máme niesť zodpovednosť za to, čo vyrábame,
potom chceme aj rozhodovať o tom, čo, pre koho a koľko budeme vyrábať..
A hovoríme, že fabrika na nápravy, ako je tá naša,
sa dá integrovať do výroby autobusov MHD
pre udržateľnú mobilitu,
do výroby elektrobusov.
Udržať továrne, ktoré súkromný autopriemysel opúšťa,
a vytvoriť v nich výrobu,
– jedinú skutočne udržateľnú – verejnej dopravy,
ktorá je šetrná k životnému prostrediu, elektrická a bezplatná,
ktorá skutočne umožňuje verejnú a udržateľnú mobilitu.
Samozrejme, vieme, že zásah štátu,
ktorý žiadame, neexistuje a oni nám ho ani nedajú.
Pretože neexistuje žiadny rozpor medzi talianskym štátom
a nadnárodnými spoločnosťami.
Keď už, tak je tu pokus štátu
poslúžiť nadnárodným spoločnostiam
pri citlivom zatváraní tovární.
Nadnárodné spoločnosti vás dokážu zavrieť e-mailom,
zatiaľ čo štát vás zatvorí nekonečnými okrúhlymi stolmi,
ktorých výsledok je napokon rovnaký.
O niekoľko rokov a za verejné peniaze dospejeme k tomu,
že továreň sa nerozbehne,
ale dajú nám sociálne plány a dávky v nezamestnanosti,
aby nás udržali, pričom vyrábať sa nebude,
až kým to sami nevzdáme.
Takže keď hovoríme o verejnej intervencii,
spájame sa s výskumníkmi, výskumníčkami a solidárnymi ľuďmi
V decembri 2021
sme zvolali stretnutie v továrni,
kde sme predstavili náš plán udržateľnej mobility.
A na tomto základe požadujeme zásah štátu.
Zároveň hovoríme, že ak Melrose obnoví prepúšťanie
sme pripravení znovu sa zmobilizovať.
Práve vo chvíli, keď sme hovorili o verejnej intervencii,
sa ukázal konzultant spoločnosti GKN.
Vyhlásil, že odkupuje spoločnosť GKN Florencia
a chce zastaviť prepúšťanie.
Takže je tu ďalšie víťazstvo,
pretože nás kúpil tento podnikateľ, ktorý hovorí:
„Odvolávam výpovede a likvidáciu továrne.
Privediem vám nového investora.“
Konzultant totiž nemá kapitál, ani nový produkt.
Od začiatku sme mali silné pochybnosti o tom, či tento prísľub
nemá slúžiť len na získanie času, aby nás ešte viac vyčerpali.
Pretože je zrejmé, že nijaká sociálna mobilizácia
nemôže trvať večne.
Hnutie solidarity okolo nás postupne slabne,
ľudia odchádzajú domov.
Jediná možnosť, ako zistiť,
či sa nejaký investor naozaj nájde,
je ešte viac prehĺbiť spojenectvá.
Preto sme vyzvali na celonárodnú demonštráciu
vo Florencii 26. marca 2022.
Pripojili sme sa ku Klimatickému štrajku, ktorý bude 25. marca,
aby sa spojenectvo prehĺbilo,
a povedali sme, že nebojujeme za toto [za „našu“ továreň],
ale za druhých, solidárne s inými hnutiami,
a za všetko, za prepojenie
nášho zápasu s bojmi o životné prostredie,
proti invázii na Ukrajinu a celosvetovej eskalácii vojny,
proti fašizmu a patriarchátu.
Samozrejme, že na nás útočia a hovoria,
že GKN robí politiku namiesto odborárskej práce.
Ale pre nás je to jediný spôsob, ako sa udržať,
ako zachovať našu existenciu aj ako odborov.
Mesiace plynuli,
a stále žiadny investor.
Okrúhle stoly, sľuby, no továreň stále stojí,
Koncom augusta 2022
je konečne jasné, že žiadny investor nepríde.
Podpísali sme však dohodu s novým majiteľom,
v ktorej sa uvádza, čo sa stane, ak investor nepríde.
Začína byť jasné, že nový majiteľ
je len ďalšou tvárou investičného fondu.
Hrá rovnakú hru o čas, zdržuje nás.
Podľa dohody sa stáva majiteľom továrne.
Predkladá podnikateľský plán za 50 miliónov eur,
z ktorých by však 35 musel doložiť taliansky štát.
Verejný zásah, ktorý sme požadovali od začiatku
teraz požaduje súkromný podnikateľ, aby zospoločenštil straty.
aby využil verejné zdroje vo svoj vlastný prospech,
a nie v prospech nás.
V skutočnosti ani nemá v úmysle požiadať o tieto prostriedky,
pretože nakoniec ani nepredloží príslušné dokumenty štátu.
Investície neprichádzajú, továreň stojí.
V tomto okamihu opäť oslovujeme
náš vedecko-technický výbor
a vyhlasujeme sa za verejný a sociálny podnik.
Verejný, pretože GKN nemožno znova rozbehnúť,
ak nepríde verejný zásah,
sociálny, pretože túto továreň, našu továreň,
obhajovali ľudia z celého kraja,
zo širokého Hnutia solidarity s GKN.
Továreň má patriť tomuto hnutiu.
Takže naša továreň je nielen verejná v zmysle znárodnenia,
ale musí byť aj spoločenská,
teda skutočne v rukách komunít a obcí,
na základe participatívnej demokracie zdola, ktorá bude rozhodovať
o tom, čo sa bude vyrábať.
Tiež musí byť zaručené, že továreň bude vyrábať veci,
ktoré sú skutočne ekologicky a sociálne udržateľné
a nebude ďalšou súčasťou
kapitalistického greenwashingu.
V novembri
sme založili spoločnosť vzájomnej pomoci
a vyzvali na dve ďalšie demonštrácie.
Jedna v Bologni bola proti rozšíreniu mestskej diaľnice,
a podieľali sa na nej ľudia z predmestí Bologne.
My, pracujúci, ktorí vyrábajú osobné autá, spolu s ľuďmi z predmestí,
sme protestovali proti rozširovaniu cesty,
ktorá slúži cestnej premávke, súkromnej individuálnej doprave,
namiesto toho, aby sa vyrábali vozidlá verejnej dopravy.
Naše predmestia, kde priemerná dĺžka života
je v priemere o štyri roky kratšia než u obyvateľov centra.
Toto je tá cena, ktorú platíme ako proletári,
ako pracujúci, svojím životom –
v dôsledku našich rozhodnutí,
prostredia, v ktorom žijeme, v ktorom bývame.
Na 5. novembra sme zvolali ďalšiu mobilizáciu,
spoločne s nezamestnanými v Neapole, aby sme vytvorili prepojenie medzi
pracujúcimi na severe či v strednom Taliansku,
a nezamestnanými v Neapole.
Je taký paradox:
ak ste nezamestnaní, urážajú vás,
lebo chcete mať príjem, aby ste prežili.
My, ktorí by sme chceli znovu pracovať,
dostávame príjem za to, že nechodíme do práce.
To všetko vedie k ešte väčšiemu útoku na vlastníctvo.
Keď si uvedomili, že nás nedokážu vyčerpať,
pretože naše stále zhromaždenie pokračuje,
a to aj vďaka spájaniu so ostatnými sociálnymi bojmi,
začali s taktikou, ktorú sme v novembri nazvali obliehaním.
Tak ako pri stredovekom obliehaní
ide o to, spáliť zem okolo obliehaných.
Začali nás ohovárať a naznačovať,
že nie je jasné, kto stojí za touto továrňou,
možno nejakí extrémisti,
ktorí chcú naštartovať vlastné politické hnutie,
ktoré desí investorov.
Pri obliehaní tiež treba
vyhladovať obliehaných.
Preto nám v novembri prestali vyplácať mzdu.
Bez príjmu sme už šesť mesiacov
Samozrejme, spolu so mzdami prestali platiť všetko,
čo je na ňu naviazané: sociálne poistenie, rodičovská dovolenka,
materské.
Aby nás prinútili podať výpoveď,
spravili z nás rukojemníkov.
Nie sme nezamestnaní a nemôžeme dostať dávky,
pretože sme stále zamestnaní – nikto nás neprepustil –,
ale zároveň nedostávame žiadnu mzdu!
Aby som dostal plat, musel by som dať výpoveď
a zamestnať sa v prekérnych podmienkach v inej firme.
Toto trvá už päť, šesť mesiacov.
Najstrašnejšie na tom je,
že sme často počuli príbehy od súdruhov,
často od migrantov, ktorí pracujú v malých textilných manufaktúrach
v našom okolí alebo v logistike, kde pracujú nelegálne,
kde firmy sú v rukách mafie, Camorry, 'Ndranghety,
kde nemáte zákonné práva.
My sme ich však mali, a získali sme ich za 60 rokov bojov.
Vzali nám ich z jedného dňa na druhý,
pod dohľadom talianskeho štátu.
Každý týždeň chodíme na ministerstvá na rokovania.
A nikoho nešokuje, že nás neplatia!
Aby bolo jasné, do akej miery
sme pre ministerstvá len neosobné čísla:
povieme im, „Neplatíte nás, to je nelegálne!“.
No oni chcú hovoriť len o našom stále zhromaždení
a o tom, prečo neopustíme továreň.
Samozrejme, sme už veľmi unavení a zničení
z celej tejto taktiky
a z dvadsiatich mesiacov boja.
Spustili sme však priemyselný projekt.
Náš vedecký a technický Výbor solidarity,
spolu s našou Skupinou pre reindustrializáciu,
pracoval vo dne v noci,
a dnes máme výsledky.
Máme priemyselné projekty, máme produkt, prototyp nákladného bicykla.
Máme možnosť vyrábať obnoviteľnú energiu,
pretože start-upy sú na našej strane
a majú zaujímavé patenty ktoré by nám to mohli umožniť,
napr. pri výrobe fotovoltických panelov bez extraktivizmu,
bez použitia kremíka, lítia alebo kobaltu.
Chceme sa pripojiť k environmentálnemu hnutiu,
ktoré by nám mohlo pomôcť neupadnúť do greenwashingu,
neprepadnúť ilúzii, že robíme niečo ekologické, hoci to tak nie je.
Preto uvažujeme o tom, že začneme znova ako družstvo.
Uvažujeme o družstevnej štruktúre
alebo štruktúre verejnej siete,
pri ktorej by sociálne hnutia získali podiely v závode
a mohli riadiť, čo sa deje v továrni.
Samozrejme, nechceme pestovať nejaké ilúzie
Továreň, ktorú sa chystáme znovu spustiť, je stále kapitalistická továreň.
A z histórie družstevného hnutia vieme,
že ide vždy o ostrov
v mori kapitalizmu, čo vás núti do sebavykorisťovania.
Takže vieme, že sme sa vydali na veľmi nebezpečnú cestu.
Ale zároveň vidíme, že nemáme inú možnosť,
pretože na jednej strane sme vytvorili novú kolektívnu imagináciu,
zmenili sme mocenské vzťahy,
no celková rovnováha síl nám neumožňuje
zmeniť širší kontext.
Naša skúsenosť
sa podobá na príbehy obsadených tovární v Argentíne,
ale je tu niekoľko pozitívnych aj negatívnych rozdielov.
Máme teda možnosť
vytvoriť malý sociálny experiment,
hoci s vedomím, že nič také ako socialistická továreň neexistuje,
a že nový systém nevznikne v jedinej továrni.
To si úplne uvedomujeme.
No môžeme ísť touto cestou a premeniť GKN na
malý sociálny experiment,
ak nás na v každej fáze bude sprevádzať
aj širšie hnutie:
Vo fáze mobilizácie, pretože mobilizácia sa ešte neskončila.
Vo fáze propagandy o dianí v spoločnosti GKN
pretože musíme dať ľuďom vedieť, čo robíme.
Vo fáze crowdfundingu,
pretože je zrejmé, že potrebujeme peniaze.
Na jednej strane si musíme poradiť s výpadkom príjmov,
na druhej strane uskutočniť investície
ktoré prefinancujú novú výrobu.
Žiaľ, na tento druh výroby potrebujeme úplne iné stroje.
Už to nebude výroba hriadeľov pre nápravy áut.
Namiesto toho začneme
s novou výrobou, s novými strojmi,
a na to treba peniaze.
Čo je pre nás cťou, bremenom, a čo stojí množstvo úsilia,
je banálny pokus udržať mzdy a pracovné miesta,
pretože to je to, za čo bojujeme.
Dnes sme nútení, nie kvôli ideologickému presvedčeniu
ale kvôli tomu. ako sa vyvinul náš boj,
začať znova ako európsky sociálny experiment.
Nielen my, ale aj vy všetci budete môcť povedať,
že máme nielen najlepšie myšlienky
a bojujeme za inú budúcnosť,
ale že v Taliansku existuje jedna malá dedina…
Zo žartu si totiž hovoríme „dedina Asterixa a Obelixa“.
V tom príbehu Rimania dobyli Galov,
no zostala jedna dedinka, ktorá odolávala.
Jedna mala galská dedina šialencov,
ktorá dokáže
spochybniť kapitalistické koncepty,
a to efektívnym, produktívnym spôsobom,
s naozaj progresívnou výrobou.
Samozrejme, pôjde to
iba ak okolo dediny bude hnutie,
ktoré ju bude brániť, pomáhať jej, posúvať ju vpred.
Posledných päť minút, ak môžem,
venujem všeobecnejším úvahám.
Vždy, keď sme počas týchto piatich mesiacov
cestovali po Taliansku, a teraz už nielen po Taliansku,
stretali sme
roľníkov,
textiláčky,
ľudí z chovov dobytka.
Všade rezonovala jedna veta.
Vždy, keď sme prišli do kontaktu s nejakým odvetvím, ľudia hovorili:
„Asi to neviete,“
ale toto je najviac znečisťujúce odvetvie zo všetkých.“
„Intenzívne poľnohospodárstvo je najšpinavšie odvetvie, aké existuje.“
„Asi to neviete, ale priemyselné poľnohospodárstvo
je najviac znečisťujúce odvetvie!“
„Možno to neviete, ale textilná výroba
je jedným z najviac znečisťujúcich priemyselných odvetví.“
„Asi to neviete,
ale za výrobou odevnej značky COIN je obrovské množstvo znečistenia.“
„Za digitálnou ekonomikou sa skrýva obrovské množstvo znečistenia.“
Pravda je taká.
že kapitalistický priemysel ako celok,
tak ako je zorganizovaný dnes,
je škodlivý pre životné prostredie.
Ekologický prechod
si treba predstavovať nielen ako technické inovácie.
Ide o viac než len technológiu.
Technológiu vyvíjajú ľudia.
A iná technológia nebude vyvinutá, ak sa nevytvorí iná organizácia spoločnosti.
Nebude žiadny ekologický prechod
ak nebudú existovať solidárne spoločenstvá, ktoré vedia, o čom hovoria.
A tieto solidárne spoločenstvá nebudú existovať
v podmienkach hierarchickej moci a vykorisťovania.
Takže pravda je taká, ako sme často hovorili,
a nielen my:
Nedá sa bojovať proti koncu sveta
ak nedokážete prežiť do konca mesiaca.
Zatiaľ čo milióny ľudí
upadajú do chudoby a čelia vydieraniu, sú vykorisťovaní ako prekariát,
nemôžete čakať, že sa rozvinie environmentálne hnutie,
ktorému sa podarí zabrániť koncu sveta.
Pretože vo výrobných závodoch musíme mať svojich ľudí,
ktorí vedia, ako sa výroba dá transformovať,
a ktorí nám vysvetlia, ako a prečo dané odvetvie znečisťuje životné prostredie,
ako a prečo je daný hodnotový reťazec
zorganizovaný tak, škodí životnému prostrediu,
aby sa dosiahol maximálny zisk.
Ale to nejde,
keď nám hrozí prepúšťanie, že sa staneme prekariátom,
ako sa sa stalo miliónom ďalším, nízke mzdy, inflácia.
Ak si máme vybrať medzi zaplatením účtov alebo nájomného
a zároveň sa nemôžeme zoberať tým, či sú účty v poriadku,
nemôžeme sa zaoberať vojnou, pre ktorú rastú,
zemným plynom, ktorý je súčasťou účtov,
a všetkým ostatným, čo je súčasťou účtov.
Sme presvedčení, že toto spojenie je dôležité,
a pokúsime sa udržať ho.
Neviem, už od 9. júla,
ako dlho ešte dokážeme pokračovať v našom zápase.
Dúfajme, že keď skončíme, zostaneme aspoň príkladom.
A že ak sa im podarí pochovať nás,
stanú sa z nás aspoň semienka inšpirácie
pre rastliny budúcnosti.
Uvedomujem si,
že odborové hnutie,
ak sa chápe čisto defenzívne, korporativisticky,
nevydrží.
Pretože v rúcajúcom sa svete sa nedá brániť mzdy,
a nedá sa brániť mzdy,
ak sa nepostavíte koncu sveta.
Aj preto,
že tých 1500, 1800, 1200 alebo tisíc eur,
ktoré donesieme domov,
je nanič, ak všetko minieme na lieky,
na ochorenia dýchacích ciest, na neurologické ochorenia,
pretože náš systém zdravotníctva zničili,
Alebo keď to, čo budujete, zničí klimatická zmena,,
ďalšia pandémia,
pri ktorej sa už nepýtame, či vôbec príde, ale kedy príde,
alebo celosvetová eskalácia vojny.
Nie je možná žiadna obrana podmienok,
ani žiadne odbory,
ak sa zároveň nepridáte k tomuto boju o všetko.
A naopak:
nie je možné vytrvať v boji proti patriarchátu.
v ekologickom, protifašistickom, pacifistickom zápase,
ak sa neodvážime riešiť hlavné rozpory kapitalizmu.
A pracujúci sú, samozrejme,
v prvej línii boja s týmito rozpormi.
Ďakujeme.
A čo Fridays for Future?
V akom stave je toto hnutie?
A ako som spomínala, aj na medzinárodnej úrovni je zaujímavé,
aká bola dynamika boja v Lützerathe, ktorú sme mohli vidieť.
A možno by si mohla povedať pár slov
o včerajšom štrajku za klímu.
A čo si myslíš o tom, kde sa práve nachádzame,
v našom zápase s koncom sveta,
možno aj v kombinácii s bojom proti tomu,
že na konci mesiaca nevieme vyjsť s peniazmi.
Nech sa páči.
Po prvé, môžem len súhlasiť s predrečníkom.
Najmä, pokiaľ ide o ide o poslednú časť.
Boj proti klimatickej kríze musí byť intersekcionálny,
a preto si myslím, že je veľmi dôležité, aby sme sa zjednotili,
aby sme sa nezameriavali len na jednu časť spoločnosti,
ale vyšli do ulíc.
To je aj dôvod, prečo sa Fridays for Future snažia vytvárať
spojenectvá s inými organizáciami, ktoré majú inú cieľovú skupinu.
Lützerath bol pred včerajším štrajkom najnovším príkladom toho.
Poviem teda pár slov.
Neviem, kto a koľko o tom viete,
v prípade akýchkoľvek otázok sa na mňa obráťte,
alebo ak niečo nebude jasné.
Lützerath je alebo vlastne bola malá dedina v Nemecku,
v Severnom Porýní-Vestfálsku.
V jej blízkosti je povrchová baňa na hnedé uhlie,
ktorá patrí veľkej uhoľnej spoločnosti RWE.
Dedinu mali zničiť a vybagrovať,
aby RWE mohla ťažbu rozšíriť.
Nešlo iba o Lützerath, ale aj iné dediny.
Zároveň však
padlo rozhodnutie postupne ukončiť ťažbu uhlia
v celom Nemecku, teda aj v Severnom Porýní-Vestfálsku.
Celé rokovanie sa však odohrávalo
medzi vládou spolkovej republiky a touto firmou.
Dohodli sa, že že v roku 2030 dôjde k ukončeniu ťažby uhlia
v Severnom Porýní-Vestfálsku.
No súčasťou dohody tiež bolo, že spoločnosť RWE
môže zničiť Lützerath.
Taký bol viac-menej výsledok rokovaní.
Samozrejme, z hľadiska klímy
a z hľadiska spravodlivosti je to absolútny nezmysel,
pretože to nevyťažené uhlie
nie je potrebné.
Ani z hľadiska energetickej bezpečnosti.
Aj keď vláda tvrdí niečo iné.
A, samozrejme, aj RWE.
Zničenie tejto obce
bolo úplne nezmyselné.
Išlo iba o to, aby z vyjednávania niečo mala aj skupina RWE.
Skupina klimatických aktivistov a aktivistiek
sa sem vydala už pred rokmi,
niečo obsadili, niečo vybudovali,
keď väčšinu obyvateľov
už odsťahovali resp. donútili k odsťahovaniu.
Tlak sa zväčšoval,
a stále viac miestnych to postupne vzdávalo.
Vznikla vlastná štruktúra,
ktorej cieľom bolo aktívne,
v každodennom živote presadzovať klimatickú spravodlivosť
– niektorí hovoria aj utópii v malom –
a to sa podarilo udržať až do januára 2023.
A potom sa začalo vysťahovanie.
Žiaľ, aj Lützerath
bol relatívne rýchlo zničený.
No napriek tomu si odnášam dojem,
že mnohí aktivisti a aktivistky,
ale aj ďalší ľudia, ktorí sa zúčastnili a podporili
preukázali veľkú motiváciu.
Podarilo sa spojiť veľkú časť spoločnosti.
Samozrejme, boli tam mnohé skupiny pre klimatickú spravodlivosť,
ale aj veľa bývalých obyvateľov
Lützerathu či okolitých dedín,
ktorí možno predtým ani neboli aktívni.
Teraz zažili iný prístup k tejto veci.
Lützerath bol na jednej strane symbol,
ale, samozrejme, aj veľmi hmatateľné miesto,
kde Nemecko zlyhalo pri plnení klimatických cieľov.
No ako som povedala, zároveň to bol veľmi silný moment
skvelého, širokého spojenectva.
14. januára sa konala veľmi, veľmi veľká demonštrácia.
A myslím si, že veľa ľudí z tohto zápasu odchádza
s motiváciou hľadať ďalšie spojenectvá
a nepoľavovať v tlaku z ulice.
Samozrejme, že sme čelili aj určitej výzve,
ktorá naďalej trvá,
že totiž RWE a uhoľné spoločnosti majú svojich zamestnancov.
A zásadná otázka vždy znie:
ak žiadame, aby sa postupne ukončilo používanie uhlia,
alebo fosílnych palív vôbec,
čo sa stane s pracujúcimi?
A to je práve dôvod,
prečo vytvárame spojenectvá aj s odbormi.
Myslím si, že je to beh na dlhú trať,
ktorý musíme absolvovať.
A to je práve dôvod,
prečo sme včera štrajkovali spolu so zväzom ver.di.
Včera sa konal 12. globálny klimatický štrajk,
na celom svete, v stovkách miest,
na šiestich kontinentoch. Viac-menej v jednej chvíli
ľudia štrajkovali za klimatickú spravodlivosť.
Medzinárodný slogan znel „Zajtra je neskoro“
a „Koniec fosílnym financiám“,
teda jasne proti fosílnemu kapitalizmu,
proti financovaniu, ktoré je za ním,
a ktoré koniec-koncov
kladie zisk a stabilný rast nad ľudský život,
nad zápas s klimatickou krízou.
V Nemecku sme sa rozhodli
štrajkovať spolu s ver.di,
najmä s pracujúcimi vo verejnej doprave.
Chceli sme explicitne vyvinúť tlak na zmeny doprave
zo strany vlády a najmä ministra dopravy Volkera Wissinga.
Ten nie je práve zástancom pokroku
a sociálne spravodlivých opatrení.
Myslím, že to už chápe väčšina ľudí.
Žiaľ, práve on má teraz rozhodovaciu právomoc v tejto oblasti.
Spoločne sme požadovali
masívne investície do verejnej dopravy,
zlepšenie pracovných podmienok pre zamestnancov a zamestnankyne,
vyššie mzdy a že zníženie cien dopravy.
Pretože potrebujeme verejnú dopravu
pre každého a predovšetkým cenovo dostupnú.
Aby mobilita nezostala luxusom. Žiaľ, v súčasnosti ním je.
Sektor dopravy
výrazne zaostáva.
Toľko k tomu.
Len v Nemecku sme boli v uliciach
vo vyše 250 mestách.
Podarilo sa spojiť
rôzne skupiny pracujúcich
s mladými ľuďmi,
ktorí ešte nemajú veľa skúseností s pracovným svetom,
s odbormi, pretože ešte študujú,
hoci niektorí už praxujú ako učni.
Myslím si, že je to dôležitý krok. Chceme v tom pokračovať.
V Nemecku bolo viac ako 200 000 ľudí v uliciach.
Samozrejme, ľudia často hovoria, že už ich nie je toľko
ako pred niekoľkými rokmi na Fridays For Future.
To je pravda,
ale povedala by som, že dôležité je,
že klimatické hnutie za spravodlivosť
naďalej zostáva silné a rastie.
Vznikajú nové skupiny s novými oblasťami pôsobenia.
A aj tu je dôležité, aby sme sa naďalej zjednocovali,
vzájomne sa podporovali. To sa aj deje,
rovnako ako v prípade iných skupín, ktorí bojujú za sociálnu spravodlivosť.
Myslím, že to je to najdôležitejšie.
A práve to vidíme.
A to je aj náš cieľ, ktorý naďalej sledujeme.
Včera sme stretli neskutočne veľa ľudí,
z rôznych skupín,
a naším cieľom je vytvárať ešte širšie spojenectvá,
ďalej sa spájať do sietí a vybudovať spoločný
medzisektorový boj proti klimatickej kríze.
Ďakujeme za tento všeobecný prehľad o FFF a klimatickom hnutí v Nemecku.
Tie počty sú naozaj pôsobivé,
a hoci vidíme určitý pokles,
sme stále zastúpení vo veľkom počte miest.
Mobilizácia dobre funguje, ako sme videli aj na fotkách,
takže určite máme dobrý východiskový bod.
Franzi nám teraz povie trochu viac
o spojenectve pracujúcich vo verejnej doprave a FFF.
Myslím, že je to zaujímavé v kontexte toho,
čo najmä ľavičiari radi hovoria:
„Toto spojenectvo v Taliansku“, alebo niekde inde,
v Barcelone, „to je úplne úžasné,“ a tak ďalej.
A ak sa teraz pozriete na obrázky zo včerajška,
tak tam sme tiež párkrát mali husiu kožu.
Videli sme fotky z Kolína, kde štrajk viedli
kolegovia a kolegyne z kolínskej MHD.
Ako k tomu došlo?
Na začiatku hnutia Fridays for Future
bol ľavicový slogan, „Štrajkujte v škole, štrajkujte v práci“,
o ktorom sme počúvali,
že je priam komunistický,
a teraz tu zrazu máme príklady takejto spolupráce vo viacerých mestách.
A Franzi vám povie o tom, ako to vzniklo
aký potenciál sa tam skrýva,
a ako tieto by tieto stretnutia mohli pokračovať.
Áno, ahojte, som nadšená, že staviame mosty
včera na klimatickom štrajku a s vami dnes.
Kroťte ma, prosím,
mám sklon o týchto veciach trochu blúzniť.
Možno začnem takto: Čo nás vlastne spája?
Čo spája zápas, ktorý vediete vo Florencii,
s tým, čo sa stalo na nemeckých cestách,
teda spoločný štrajk pracujúcich a klimatického hnutia?
Minulé leto
som zažila ďalšiu takú chvíľu v klimatickom hnutí
keď som si povedala, že teraz je naozaj koniec.
Toto je ďalšia vlna
keď sa skupina frustrovaných ľudí prestane venovať klimatickému aktivizmu,
keď si skupina ľudí povie,
„Je koniec, nevyšlo to.“
Ale človek niekedy robí také veci, že sleduje videá na labournet.tv,
nech už z akéhokoľvek dôvodu.
A to som práve urobila
a tam som sa prvýkrát dozvedela o boji robotníkov
v Campi Bisenzio v spoločnosti GKN.
O pár týždňov som mala mať dovolenku, tak som si povedala:
„Super, už viem, kam pôjdem.“
A zrazu som sa ocitla v priemyselnej oblasti
v blízkosti Campi Bisenzio,
trinásťkrát som zablúdila,
a potom veľa chodila za Dariom,
aby som zistila, čo sa to tam deje.
Večer som sa nejako dostala na stretnutie,
kde boli na jednej strane robotníci z továrne,
na druhej strane skupiny z komunity, zo susedstva.
Prišli viesť spoločný zápas.
Sedela som tam ohromená
a pomyslela si: To nie je možné,
že u nás nedokážeme vybudovať niečo podobné.
Včerajší začiatok klimatického štrajku
bol pre mňa chvíľou,
keď som prvýkrát naozaj mala pocit,
„A prečo by to nemalo fungovať?
Možno dokážeme urobiť presne to isté.“
Pretože, ako práve povedala Julia, heslo
„Štrajk v škole, na univerzite a v spoločnosti,
to je naša odpoveď na vašu politiku“,
sa pre mňa stalo skutočným až na včerajšom štrajku.
Pretože na školách a univerzitách sme vždy štrajkovali.
Ale že sa zapojí širšia spoločnosť,
to sme tu ešte nemali.
Udialo sa to prvýkrát.
A je to moment, ktorý môže byť zdrojom nádeje,
ale je to tiež iba východisko,
len prvý kroku, po ktorom musia prísť mnohé ďalšie.
Chcela by som povedať niečo o tom, ako by sa to mohlo odohrať.
Chcem však, aby bolo jasné – a adresujem to všetkým ako výzvu,
že je na nás všetkých,
aby sme spoločne vybojovali tieto bitky a pokračovali,
pretože inak nevyhráme.
Pretože ani tento spoločný štrajk
sa nezačal včera ráno o tretej hodine
v dopravnom podniku.
A nezačalo sa ani deň predtým pri maľovaní transparentov.
Toto spojenectvo sa včera prejavilo v mnohých mestách,
keď klimatickí aktivisti uprostred noci prišli za štrajkovými hliadkami,
aby potom
išli spolu štrajkovať za klímu,
a pracujúci stáli na čele demonštrácie,
pretože je to rovnako o nich, ako aj o rozšírení verejnej dopravy.
Ide o ich mzdy či pracovné podmienky,
ale aj o viac autobusov a vlakov.
To všetko sa nezačalo predvčerom.
Je to výsledkom mesiacov práce,
ktorú urobili aktivistky a aktivisti priamo na mieste.
Začalo sa to prvou prechádzkou do depa,
prvým e-mailom odborárom, podnikovej rade,
tajomníkom odborov.
A v prevažnej väčšine prípadov sme narážali na množstvo skepticizmu.
Pretože to nie je tak,
že by toto spojenectvo vzniklo včera či inokedy tým,
že si všetci povedia, „Áno, klimatická kríza, to je ono,
vždy sme s tým chceli niečo urobiť.“
V prvom rade sa niečo musí dať dokopy.
Klimatická kríza je pre klimatických aktivistov,
ale pracujúcich vo verejnej doprave, alebo dokonca v autopriemysle
zaujíma boj proti strate zamestnania,
proti otrasným pracovným podmienkam,
proti tomu, že všetko je čoraz horšie
a nie je tu nijaká svetlá perspektíva.
To nie je okamžitá jednota, to nie je hneď spoločný terén.
So sieťovaním sa začalo pred niekoľkými mesiacmi
prvými rozhovormi o tom, čo nás spája.
Bolo tam veľa, veľa otáznikov.
Čo má vodič autobusu o piatej ráno spoločné s nami, klimatickými aktivistami,
ktorí sa v tom čase možno vracajú domov a chcú ísť spať.
Povedala by som, že začína sa vždy bezprostrednými vecami.
Začalo sa to frustráciou z pracovných podmienok.
Začalo sa to vedomím, že takto to ďalej nejde.
A potom kúsok po kúsku
objavovanie toho, čo máme na 90 % spoločné,
a to je vedomie,
že transformácia dopravy nebude fungovať,
ak sa len pridá viac autobusov a vlakov.
Treba aj ľudí, ktorí ich riadia.
Že to súvisí aj s tým, ako vodičov platia,
aké sú pracovné podmienky ľudí,
ľudí v depe,
a nakoniec s tým, ako transformácia mobility u nás funguje či nefunguje.
A tento objav bol proces, ktorý sa odohral
na spoločných stretnutiach,
na dielenských stretnutiach,
v depe a nakoniec pri štrajkových hliadkach.
Samozrejme, štrajkové hliadky boli cieľom,
ale nie to začiatok a ani koniec,
ale len prvý krok
pri uvažovaní a rozvíjaní toho, keď sa povie,
že robíme spoločnú vec.
Vezieme sa v tom spolu a štrajkujeme spoločne,
bojujeme za tieto zmeny ktoré potrebujeme, spoločne.
A je dôležité povedať,
že nič nie je vopred isté. Ako práve Julia povedala o Kolíne:
Ešte pred niekoľkými týždňami
zamestnanci kolínskeho dopravného podniku nechceli mať nič spoločné
s klimatickými aktivistami. Mali pocit. že sú im akosi cudzí.
Chceli si robiť svoje.
A teraz sa s nami fotia.
A človek vtedy mohol mať pocit, že je koniec,
že zo spoločnej transformácie dopravy nič nebude, aká škoda!
Chýbalo vzájomné porozumenie.
Namiesto toho však klimatickí aktivisti a aktivistky pokračovali,
v rozhovoroch,
v zbieraní podpisov na podporu v medzi obyvateľmi mesta,
od ľudí, ktorí hovoria: „Podporujem požiadavku zamestnancov,
aby hneď mali na konci mesiaca viac peňazí na účte,“
a takto, kúsok po kúsku, sa budovala dôvera,
spoločný jazyk, a jasné povedomie.
Nejde o to, aby sme niekoho prehovárali,
že všetko so všetkým súvisí.
Tu bolo treba ukázať, že o tieto veci v skutočnosti ide, že treba
podporovať bezprostredné požiadavky a potom bojovať za to najurgentnejšie,
ale už na oveľa, oveľa väčšej úrovni.
A to viedlo k tomu, že pracujúci kolínskeho dopravného podniku
pred dvoma týždňami povedali, „Ideme do toho,“
a že sa včera postavili do čela klimatického štrajku.
Rozhodujúce otázka znie,
či klimatickí aktivisti a pracujúci,
ktorí tu spolu stoja,
nechajú celú vec zhrnúť sa na čisto symbolickú záležitosť,
alebo budú ďalej rozvíjať toto spojenectvo,
počas najbližších mesiacov či roka.
A možno narazíte na jedno video,
ktoré sa šíri na internete.
Pozrite si ho, pretože odpoveď je naozaj hlasné áno,
a to je presne to, čo potrebujeme.
Je to príklad, ako sa to dá,
ako sa môžeme spojiť.
Je však pravda,
že si to žiada veľa, skutočne veľa tvrdej práce, aby to vyšlo.
Treba naozaj veľa ľudí. O tom to teraz je:
štrajky dopravných podnikov, vo verejnom sektore ďalej eskalujú.
Budeme tam aj zajtra, alebo je to pre nás vec včerajška?
A práve preto je ideálne,
že sme sa sa tu dnes mohli stretnúť.
Zamestnávatelia včera povedali:
ver.di, toto už je za čiarou.
Miešate kolektívne vyjednávanie s politikou.
Áno, naozaj ide o to,
aby sa politické otázky zmenili na predmet odborárskeho boja.
Pretože každý odborový zápas, každý boj za vyššie mzdy
a každý boj za spravodlivé pracovné podmienky
je otázkou politiky a otázkou rozdeľovania zdrojov,
otázkou spravodlivosti a otázkou sveta, ktorý chceme.
To je to, čo by sme mali vybudovať v nasledujúcich mesiacoch.
A keď zamestnávatelia hovoria o prekračovaní hraníc,
majú úplnú pravdu. Prekračuje to hranice,
pretože sa prekonávajú hranice medzi aktivistami a pracujúcimi,
medzi tými, ktorí by inak mohli dokonca bojovať proti sebe.
A zrazu sa ukáže, že nepriateľ je spoločný,
konkrétne ten, kto má naozaj veľmi veľa peňazí,
kto pri kríze nikdy netrpí,
ale môže z každej krízy ťažiť.
A v televízii ARD bol včera veľmi vtipný komentár,
od ženy, ktorá povedala: „Kam to len smeruje?
Snáď sa klimatickí aktivisti nechcú spájať
s odborovým zväzom IG Metall?!“
Odpoveďou je veľmi, veľmi jasné áno.
A preto dnes, zajtra aj pozajtra bojujeme bok po boku.
A dnešný večer je srdečným pozvaním:
predovšetkým k podpore kolegov a súdruhov z Florencie,
po druhé, pozvaním urobiť to isté aj u nás,
a po tretie, z dlhodobej perspektívy, jedného dňa snáď zvíťaziť.