Dobrý deň, ja som Johanna.
Som mediálna aktivistka.
Už 20 rokov filmujem štrajky a sociálne hnutia.
Až veľmi neskoro som pochopila,
čo za katastrofu je klimatická zmena.
Keď mi to konečne došlo,
rozhodla som sa, že sa pokúsim
sprístupniť klimatickému hnutiu všetko, čo som sa naučila
od štrajkujúcich pracujúcich.
Všetci by sme totiž mali pochopiť niečo veľmi dôležité.
Tak teda začnime.
Pozrite:
Toto je klimatická konferencia v Paríži v roku 2015.
Odkedy sa v roku 1992 začali konferencie OSN o klíme,
ročné množstvá emisií CO2 sa nielenže neznížili,
ale vzrástli o 60 %.
Za posledných 40 rokov
Zem prišla o polovicu všetkých cicavcov, rýb, vtákov a plazov.
Odlesňovanie,
roztápanie polárnych čiapok,
okysľovanie oceánov,
erózia pôdy,
stále silnejšie požiare a záplavy
prispievajú k ničeniu života na Zemi.
V roku 2020 muselo 20 miliónov ľudí
utiecť pred následkami klimatickej zmeny.
Vlády nechávajú týchto ľudí zomierať po tisícoch.
Predstavte si, čo sa stane,
keď o živobytie prídu stovky miliónov ľudí.
Vlády vedeli, čo treba robiť,
ale nerobili to.
HLUČNÁ JAR Spoločne von z klimatickej krízy
„Sme tu a sme hlučné, pretože ste nám ukradli našu budúcnosť.“
– Prečo si myslíte, že vlády neurobili nič, aby zastavili klimatickú zmenu?
– Neviem.
– Možno si myslia, že veci sa zlepšia, aj keď nič neurobíme.
– Nechápem, prečo politici, ktorí sami majú deti, nedokážu myslieť dopredu.
– Klimatická politika spolkovej vlády je hrozná a nezodpovedná.
ekonóm a aktivista
Z pohľadu budúcnosti je možno dokonca zločinná.
– Čo to pre nás znamená,
že naše vlády nebrali túto krízu vážne?
A že neurobili to, čo mali, aby zmenili naše smerovanie?
profesorka ekologickej ekonómie, Lausanne
Znamená to, že sa nachádzame v mimoriadne nebezpečnom bode.
Aktuálne sme už na úrovni otepľovania,
ktoré nás stavia mimo holocénu.
Holocén je obdobie
stabilnej klímy posledných 12-tisíc rokov.
Keď ľudstvo prekonalo poslednú dobu ľadovú,
začalo rozvíjať poľnohospodárstvo, mestá a písmo.
Všetko, čo nazývame civilizáciou, sa stalo za posledných 12 000 rokov.
Toto obdobie bolo z hľadiska klímy stabilné.
A poľnohospodárstvo, mestá, civilizácie sme dokázali vyvinúť
práve vďaka stabilnej klíme.
To je jedna z vecí, ktoré ľudia asi nechápu.
Teraz sme opustili teplotný rozsah holocénu.
Dosiahli sme oteplenie o 1,2 stupňa Celzia
oproti úrovni spred priemyselnej éry.
Naša súčasná situácia je už teraz veľmi nebezpečná
a stáva sa čoraz nebezpečnejšou, a to čoraz rýchlejšie.
Vlády nielenže nezastavili emisie,
nielenže nezačali znižovať emisie,
– niektoré aj začali, ale príliš pomaly –
no celkovo zrýchľujeme nesprávnym smerom.
– Narobili sme našej matke Zemi toľko škôd,
Národný kongres pôvodných obyvateľov, Mexiko
a práve tieto škody spôsobujú,
že ročné obdobia už nie sú ako predtým.
Každý rok sa naša klíma mení,
pretože škodíme matke Zemi.
– Klimatická zmena sa už deje a v prvej línii stojí globálny Juh.
V Európe to tak nemusí byť, je to problém budúcnosti,
aktivista proti frakovaniu, v exile
no inde ľuďom dochádza voda už dnes.
Už dnes ľudia čelia záplavám. Celé národy postupne miznú.
Ostrovy celkom iste začnú čoskoro miznúť.
Na farmách nemožno hospodáriť pre nedostatok vody.
A tento stav sa ďalej zhoršuje.
OSN predpovedá,
že do roku 2050 bude niekoľko miliárd ľudí,
bez prístupu k vode.
Už dnes milióny nemajú prístup k čistej vode,
a bude sa to len zhoršovať.
A to je len vodná kríza.
Ďalej je tu znečisťovanie,
ničenie džunglí a tak ďalej.
To všetko ženie ľudí do zúfalých podmienok.
Skôr či neskôr budú strašiť Európu.
Pretože tie milióny a miliardy ľudí sem prídu.
– Už 50 rokov je jasné, že to takto ďalej nejde.
– Ide o peniaze, o veľa peňazí.
Každý dotovaný kilogram uhlia, ktorý sa vyťaží,
im prináša toľko peňazí, že nedokážu oželieť čo i len gram.
– Otázky a odpovede sú vždy rovnaké.
No v podstate je tento systém založený na dosahovaní zisku.
A preto musíme ísť na koreň veci, nielen liečiť symptómy.
– Musíme sa zbaviť tých pri moci, a to je revolučná úloha.
Trvalo mi istý čas, kým som si to uvedomila.
Myslela som si, že je to len otázka porozumenia.
Že len musíme pochopiť, čo je nevyhnutné.
Klíma sa otepľuje, a treba to zmeniť,
takže ide o to, aby sme to všetci pochopili, a potom to prosto urobili.
Lenže takto to nefunguje.
Prvá vec, ktorú musíme pochopiť, aby sme dosiahli zlepšenie, je:
prečo vlády nič neurobili.
Fosílnemu priemyslu sa desaťročia darilo brániť
účinnej klimatickej legislatíve.
No spisovateľ a ekológ Andreas Malm upozorňuje,
že v konečnom dôsledku čelíme systémovému problému.
– Spoločnosti, ktoré ťažia ropu, plyn a uhlie
a majú z toho zisk,
neustále investujú do odkrývania ďalších rezerv
autor, profesor humánnej ekológie, Lund
a rozširovania ťažby.
Nevidno náznaky toho, že by mali spomaliť alebo prestať.
Hoci Exxon, Total a Shell hovoria,
že v určitom bode sa dostanú na čistú nulu, možno okolo roku 2050,
v skutočnosti len budujú ďalšie ropovody a hľadajú ďalšie ložiská.
Vstupujú na miesta ako je Arktída, aby našli viac fosílneho plynu.
To je systémový tlak.
Pre tieto spoločnosti je absolútnym imperatívom pokračovať v raste
a nahradiť rezervy, ktoré už vyčerpali.
Toto správanie vyplýva z ich povahy.
– A prečo im v tom štáty pomáhajú?
– Úlohou vyspelých kapitalistických štátov,
alebo akýchkoľvek kapitalistických štátov,
je udržiavať kolieska akumulácie kapitálu dobre naolejované,
a dláždiť cestu firmám,
aby mohli zhodnocovať kapitál a dosahovať zisk.
To je ich základná náplň práce.
To je ich poslanie.
Žiadať od kapitalistických štátov,
aby svoje ekonomiky zbavili fosílnych palív,
znamená žiadať ich, aby zbúrali celú materiálnu základňu kapitalizmu,
ako ju poznáme ostatné dve storočia.
Kapitalistické štáty sa tomu nezdajú byť príliš naklonené.
– Zlyhali podľa svojich vlastných kritérií a cieľov.
kolektív Angry Workers
Nedosiahli to. Prečo zlyhali?
Myslím si, že sčasti preto, lebo štáty v skutočnosti neriadia
tento systém, ktorý sa viac riadi ziskovosťou.
V skutočnosti nemôžu zmeniť fosílny priemysel,
pokiaľ je rozhodujúcim parametrom nutnosť dosahovať zisk.
Zároveň sú štáty
limitované medzinárodnou konkurenciou.
Žiadny z veľkých blokov ako USA, Čína či EÚ si nemôže dovoliť
prehrať v globálnej súťaži.
Nikto teda nemá veľký záujem na tom, aby sa niečo rýchlo zmenilo.
Dôsledky tohto vecného nátlaku sú kruté.
Dotácie na fosílne palivá
podľa OECD každoročne dosahujú
100 až 200 miliárd dolárov.
To je štyrikrát viac, než koľko štáty vynakladajú
na rozvoj obnoviteľných zdrojov energie.
Štáty tiež musia hradiť škody spôsobené fosílnym priemyslom
ako sú vlny horúčav, suchá a záplavy.
Tieto nepriame dotácie podľa Medzinárodného menového fondu
dosahujú 5,9 bilióna dolárov,
a to len za rok 2020.
To je jedenásť miliónov dolárov každú minútu.
Štáty však robia aj oveľa horšie veci, než je dotovanie fosílnych palív.
V krajinách ako je Namíbia, Botswana či Kolumbia,
pripravujú sprisahania proti vlastnému obyvateľstvu,
aby presadili ťažbu a vývoz ropy, plynu a iných surovín.
Napríklad v kolumbijskej provincii Casanare
objavili v deväťdesiatych rokoch 20. storočia ropu.
Polovojenské jednotky, ruka v ruke s armádou,
následne zavraždili 2600 ľudí,
aby spoločnosti British Petroleum zabezpečili prístup k náleziskám.
– Všade naokolo bola polícia a armáda. Nepomohli.
Kolumbia je extrémny príklad prehnitých štátnych inštitúcií.
No aj ľavicové vlády sú pod tlakom,
aby ťažili fosílne palivá a iné suroviny.
Esteban Servat, ktorý sám musel utiecť z Argentíny,
pretože bojoval proti frakingovej spoločnosti,
to opisuje takto:
– Aj keby ste mali revolučnú vládu,
ktorá by chcela chrániť ľudí a životné prostredie,
okamžite by ju zvrhli!
Napríklad prevrat v Bolívii. Elon Musk v jednom tweete napísal:
aktivista proti frakovaniu, v exile
„Áno, zvrhli sme ho a urobíme puč proti komu budeme chcieť,
aby sme získali lítium.“
A toto platí aj v prípade, že by ste mali dobrú vládu,
ale v skutočnosti ju nemáte.
Dokonca aj progresívne vlády
sa zúfalo snažia získať ropu a plyn v prospech týchto spoločností.
Sú v obrovskej dlhovej pasci voči MMF a Svetovej banke,
ktoré na nich tlačia,
aby týmto korporáciám umožnili vyťažiť čo najviac.
A zároveň existujú ľudia,
ktorí nasadzujú vlastné telá, aby bránili svoju zem.
Platia za to tú najvyššiu cenu.
Jeden jasný a naliehavý príklad je únik ropy v Peru.
Ide o prípad Repsol, nadnárodnej spoločnosti zo Španielska.
Nezabúdajte, že Španielsko bolo päťsto rokov
koloniálnou mocnosťou Latinskej Ameriky.
A dodnes je ich beztrestnosť taká,
že môžu tvrdiť, že nie sú zodpovední
a nebudú platiť za odstraňovanie následkov.
Stala sa obrovská ekocída,
najhorší únik v dejinách Peru,
ktorý zasiahol viac ako 20 pláží a postihol tisíce rodín a rybárov,
ohrozil živobytie a zdravie mnohých ľudí,
no spoločnosť Repsol nechce platiť.
„Repsol, prevezmite zodpovednosť!“
„Smrť ťažobnému kolonializmu“
„Ekologické povedomie bez dekolonizácie je len také záhradkárčenie“
Oficiálna odpoveď na klimatickú krízu sa nazýva zelený kapitalizmus.
Ide v podstate o myšlienku, že stačí nahradiť fosílne zdroje obnoviteľnými
a zachytávať CO2 zo vzduchu,
no inak môžeme pokračovať ako doteraz.
Toto je globálny energetický mix v roku 2019, pred pandémiou.
25 % energie pochádzalo z uhlia,
31 % z ropy a 23 % zo zemného plynu.
Jadrová energia je kontroverzná, potenciál tej vodnej je takmer vyčerpaný
a energia z biomasy vyvoláva spory v súvislosti s využívaním pôdy.
Oficiálna stratégia je,
že táto malá, ružovo sfarbená časť by mala nahradiť všetky ostatné.
Do roku 2050.
Aby sme mohli vyrobiť toto množstvo energie z obnoviteľných zdrojov,
museli by sme vytvoriť obrovskú infraštruktúru,
ktorá by vyžadovala obrovské množstvá surovín.
Surovín, ktoré sú čoraz vzácnejšie,
a ktorých ťažba
ničí živobytie ľudí na globálnom Juhu.
– Mohol by existovať zelený kapitalizmus?
– Určite by mohol existovať nový režim akumulácie,
nový model kapitalizmu,
založený na zisku z toho, že klimatická katastrofa
vytvára nové investičné príležitosti v rámci ekologickej transformácie.
ekonóm a aktivista
Ide o rýchlo rastúce odvetvie.
Vezmite si elektromobily.
No bolo by ilúziou myslieť si,
že zelený kapitalizmus dokáže znížiť emisie dostatočne rýchlo.
A ako vieme, tento druh
„zeleného kapitalizmu“ zostruje všeobecnejšiu ekologickú krízu,
napríklad krízu biodiverzity. Zdroje pre elektromobily, biopalivá, batérie,
to všetko sa musí odniekiaľ vziať!
Tak vznikajú nové problémy a neokoloniálne nerovnosti.
Takže problém sa v skutočnosti nerieši, iba sa presúva inam.
– Zelený kapitalizmus je lož.
– Nemá zmysel prejsť na zelenú energiu,
ale inak pokračovať s rovnako veľkou spotrebou.
– Myslím si, že vkladať nádej do technológií je veľmi problematické.
Vedie to k odkladaniu činov na neskôr.
Spoliehame sa na nejaké možné vynálezy v budúcnosti,
a áno, je možné, že dôjde k nejakému posunu,
ale to nič nemení na skutočnosti, že konať treba tu a teraz,
znížiť spotrebu zdrojov tu a teraz,
znížiť spotrebu fosílnych palív, ako aj emisie.
Táto logika, podľa ktorej stačia zelené technológie a zelený kapitalizmus,
je podľa mňa veľmi problematická.
– Ide o dve veci.
Po prvé, čo najrýchlejšie zvýšiť podiel obnoviteľných zdrojov.
Ale, čo je možno ešte dôležitejšie,
znížiť dopyt po energii.
A keď sa tieto dve veci spoja, dostávame sa k riešeniam,
ktoré umožňujú poradiť si s klimatickými problémami v krátkom horizonte,
ak urobíme obidvoje naraz.
Výrazné zníženie spotreby energie a zdrojov by samo osebe nebolo veľkým problémom.
V súčasnosti sa približne polovica potravín a tretina energie premrhajú.
Ak plytvanie zastavíme a odstránime nezmyselnú alebo škodlivú výrobu,
môžeme ušetriť veľkú časť zdrojov, ktoré dnes využívame,
spolu s veľkou časťou emisií.
Znižovanie produkcie je však v príkrom rozpore
s ústrednou vlastnosťou kapitalizmu:
musí rásť.
– Kapitalizmu je vlastný imperatív rastu.
Je to jednoduché.
Firmy súťažia o zisk,
a ak nedosiahnu dostatočný zisk, ako ich konkurenti,
profesorka ekologickej ekonómie, Lausanne
skrachujú.
Kapitalizmus je teda náchylný na krízy.
Problém spočíva v tom, že jediný spôsob,
ako sa vysporiadať s týmto sklonom ku krízam,
je neustála expanzia. Firmy vždy vidia
nové horizonty, nový priestor, ktorý môžu obsadiť a vytvárať v ňom zisk.
Kapitalizmu jeho vlastná štruktúra neumožňuje, aby nerástol.
Dá sa to vyjadriť aj takto:
„Rast je stabilizačným mechanizmom kapitalizmu.“
Bez rastu sa kapitalizmus stáva nestabilným a náchylným na krízy.
A to nikto nechce.
Každý aktér kapitalizmu má vnútornú motiváciu
udržiavať celý systém v raste.
– A súhlasili by ste s tým, že to nie je zlučiteľné s naším prežitím?
– Neustály rast ekonomiky je absolútne nezlučiteľný
s environmentálnou udržateľnosťou v akomkoľvek zmysle,
vrátane riešenia klimatickej krízy.
Jednou z konštánt, ktoré môžeme vyčítať z dát,
je silná súvislosť medzi hospodárskym rastom
a rastom emisií, spotreby energie a zdrojov.
Len málo krajín dokázalo tieto veci rozpojiť,
teda rozvíjať svoju ekonomiku a zároveň znížiť emisie.
No ak v emisiách zohľadníme aj to,
odkiaľ pochádzajú tovary, ktoré sa v týchto krajinách spotrebúvajú,
ak zohľadníme obchod, tak zistíme,
že vo väčšine krajín emisie rastú.
Je pár krajín, kde aj takto očistené emisie klesajú.
Nie je úplne vylúčené,
aby jednotlivá ekonomika rástla a zároveň sa znižovali emisie.
No vo všeobecnosti je toto znižovanie veľmi, veľmi pomalé.
Nie je dosť rýchle na to,
aby sa za pár desaťročí skutočne dosiahla nula.
To je jedna z vecí, ktoré musíme brať veľmi vážne:
Na celosvetovej úrovni vidíme jasnú súvislosť
medzi rastom a emisiami.
Rast je teda nezlučiteľný
s pokračovaním stabilného ľudského života na Zemi.
Jediní, kto sa na to pozerá triezvo,
sú ľudia z globálneho klimatického hnutia.
Práve im sa podarilo nastoliť túto tému.
– V kapitalistickom systéme je vždy prítomné zameranie na rast.
hovorkyňa, Ende Gelände
Klimatickej spravodlivosti sa v tomto systéme nedočkáme.
Potrebujeme teda nielen okamžitý útlm využívania fosílnych palív,
ale aj systémovú zmenu smerom k systému,
v ktorom dokážeme žiť prirodzene a udržateľne.
Aby sa dosiahla takáto zmena,
klimatické hnutie musí prekonať sily, ktoré kapitalizmus udržiavajú,
a predstaviť konkrétny spôsob, ako to dosiahnuť.
Diskusia je v plnom prúde.
– Musíme ďalej mobilizovať viac a viac ľudí.
Musíme zviesť veľký mediálny boj.
A musíme ukázať, že existuje mnoho alternatív,
ktoré sa už dnes uplatňujú, a ktoré umožňujú
uskutočniť ozajstnú transformáciu a zastaviť masaker živých.
– Musíme sa v prvom rade zorganizovať, to je to najdôležitejšie.
Či už je to v záhradkárskom kolektíve
alebo v solidárnom kolektíve, alebo v spoločnom byte.
Organizované sme oveľa silnejšie.
Taktiež sa informujte,
využite svoje privilégium, pretože na globálnom Severe sú praktické možnosti obrovské.
Prejavte solidaritu s inými komunitami.
A robte niečo – či už je to záhradkárčenie alebo obsadenie povrchovej bane.
Môžeme zaútočiť z viacerých strán.
A čím viac nás je, tým slabší je protivník.
– Musíme pokračovať vo všetkých našich aktivitách.
Školské štrajky,
okupácie uhoľných baní, obsadzovanie námestí.
autor, profesor humánnej ekológie, Lund
Musíme experimentovať s novými taktikami
a vystupňovať boj.
Ja sa prihováram za to, aby sme repertoár rozšírili
aj o sabotáže.
Musí sa to však robiť opatrne.
– To, čo dnes môžeme urobiť všetci, je konať. V akejkoľvek forme.
hovorkyňa, žltá vetva protestu v Brunsbütteli
Môžete sa pridať k hnutiu zdola, môžete sa pripojiť k demonštráciám,
k akčným dňom, ako je Ende Gelände.
– Treba sa pripojiť k hnutiu zdola a vziať veci do vlastných rúk,
pretože politici už ukázali, že sa k tomu nemajú.
Musíme povstať.
Samozrejme, všetci títo aktivisti a aktivistky majú pravdu.
Zdá sa však, že je tu jedna slepá škvrna.
Ide o otázku, ako by klimatické hnutie
mohlo vybudovať politickú moc potrebnú na dosiahnutie svojich cieľov.
– Tá politická moc je práve tu,
sedí na týchto koľajniciach.
My všetci sme tou mocou.
Máme moc.
Musíme ju len použiť. My všetci musíme povstať a začať konať.
Teoreticky je to pravda, ale ako zapojiť všetkých?
Hodiť kapitalizmus cez palubu nie je niečo, čo sa dá urobiť s priateľmi po práci.
Klimatické hnutie môže byť úspešné, iba ak všetci potiahnu za jeden povraz:
Tí, ktorí tu tancujú,
ale aj chlapík z ochranky,
a nezanedbateľná časť policajného zboru.
Aby sme sa zbavili kapitalizmu, musíme vybudovať široké hnutie,
ktoré sa poučí z minulých bojov,
a pôjde o krok ďalej.
– Musíme postupovať tvrdšie!
Za posledných dvadsať rokov
ľudia mnohokrát povstali proti svojim vládam.
Napríklad v Argentíne v roku 2001 ľudia vyhnali päť vlád za sebou.
V roku 2001 som mal 16 rokov, bol som pri tom.
Bol som v uliciach centra Buenos Aires,
strieľali po nás, lietali okolo nás gumové projektily, utekali sme.
Bolo to veľmi, veľmi silné. Prezident ušiel vrtuľníkom.
O desať rokov prišla Arabská jar.
Ľudia v Tunisku, Egypte, Bahrajne, Sýrii, Jemene, Sudáne, Saudskej Arábii,
Palestíne, Ománe, Mauritánii, Maroku, Kuvajte, Jordánsku,
Iraku, Džibutsku a Alžírsku
masovo vyšli do ulíc,
zvrhli štyri vlády a požadovali lepšie životné podmienky.
O ďalších takmer desať rokov, v rokoch 2018 – 2019 a neskôr,
znova prišli povstania v desiatkach krajín,
vrátane Sudánu, Francúzska, Čile, Hongkongu, Libanonu a Iraku.
V USA prebehla najväčšia mobilizácia v dejinách krajiny:
Black Lives Matter.
No pri každom povstaní je dôležitá otázka:
čo príde potom?
Žiadne z týchto masových hnutí nedokázalo priniesť zásadnú zmenu.
Prečo nie?
– Myslím si, že ponaučenie z Arabskej jari,
ako aj z mnohých iných povstaní po celom svete,
ktoré patria k tomu istému historickému momentu,
autor, profesor humánnej ekológie, Lund
teda aj Occupy Wall Street a tak ďalej,
hlavným ponaučením je, že potrebujeme organizáciu,
ktorá je dlhodobo stabilná.
Potrebujeme mať vedenie, stratégiu
a ambície nielen držať si odstup od moci,
podvracať ju, zrieknuť sa jej,
ale skutočne ju dobyť
a použiť na zničenie starého poriadku.
Samozrejme,
nemôžem povedať, že by som mal návod či vzorec, ako na to.
Neviem, kto ho má.
A nemálo aktivistov a aktivistiek
prišlo k rovnakým záverom už po vlne protestov
v roku 2011 a neskôr,
a tak sa rozhodli založiť
stranícke projekty ako Podemos či Syriza
v Španielsku a Grécku.
Ani to však nefungovalo.
Ďalší sa skúsili
zapojiť do existujúcich reformistických strán
ako sú Demokrati v USA či Labouristi v Británii, projekty B. Sandersa a J. Corbyna.
Ani tí neuspeli.
Takže nevieme, čo bude fungovať!
Ak masové povstania ani ľavicové strany nič nezmenia,
potrebujeme novú stratégiu:
pracujúce z Amazonu a odborárky Agnieszka Mróz a Magda Malinowska
navrhujú začať sa obzerať mimo parlamentov.
Kľúč k zmene vidia vo sfére výroby.
– Myslím si, že pokiaľ sa zameriavame iba na štát,
na politickú sféru,
ktorá nemá spätnú väzbu na pracoviská,
ktorá sa neobracia späť k zmene spôsobu práce,
pracovníčka Amazonu, poľský odborový zväz IP
dovtedy budeme prehrávať.
Vidno to aj na nedávnych hnutiach,
ktoré sa zameriavali na obsadzovanie námestí,
alebo vyzývali na zapojenie sa do politiky,
do verejnej sféry.
To je v poriadku,
no pokiaľ táto sféra a politické hnutie
zostanú oddelené od hnutia pracujúcich,
budú prehrávať!
– Práca je ústredným a rozhodujúcim prvkom kapitalistického systému výroby.
pracovníčka Amazonu, poľský odborový zväz IP
Ak sa zorganizujeme v práci,
naozaj môžeme získať moc zmeniť celý systém,
politický systém aj systém výroby.
Mnoho ľudí v európskom klimatickom hnutí si zrejme neuvedomuje
možnosti, ktoré sa otvárajú, keď sa pozrieme na výrobu.
Keď som pripravovala rešerš pre tento film,
jeden známy nemecký klimatický aktivista mi povedal,
že nerozumie,
prečo práve pracujúci by mali byť tí, kto dokáže premôcť fosílny priemysel,
a nie napríklad fanúšikovia Beatles!
Tu je odpoveď:
Ako námezdne pracujúce sme nútené podieľať sa na kapitalistickej ekonomike,
ktorá ničí život na Zemi.
Nútia nás kopať si vlastný hrob.
– Ideš domov zo šichty a plačeš, niekedy si prosto poplačeš,
pretože už nevládzeš.
– Chceme len jedno, dobrý život.
Aby nás len tak nevyhodili na smetisko.
– Chceme dôstojnosť.
Otroctvo sa musí skončiť.
Ale bez ohľadu na to, akým mocným sa môže zdať,
kapitalizmus má jednu vážnu slabinu:
je úplne závislý od našej práce.
– Ako dlho môže Seattle vydržať bez stavebnej činnosti?
Sme ochotní tu zostať tak dlho, ako budeme musieť.
Môžeme ho zastaviť tým, že budeme spoločne štrajkovať,
Môžeme ho prekonať tým,
že prevezmeme výrobné prostriedky,
a môžeme ho nahradiť,
ak budeme sami plánovať a organizovať výrobu.
Štrukturálna bezmocnosť klimatického hnutia bude pokračovať dovtedy,
kým bude ignorovať štrukturálnu moc triedy pracujúcich.
Ak chceme zastaviť ničenie sveta
musíme pracovať na tom, aby ďalšie povstanie
zasiahlo najdôležitejšie pracoviská
a rozšírilo sa na celú spoločnosť.
Je kľúčové, aby pracujúci dokázali vo vlastnej réžii
zabezpečiť uspokojovanie spoločenských potrieb.
– Myslím si, že v rámci revolučného prevratu
je hlavným cieľom zabezpečiť uspokojovanie našich základných potrieb.
kolektív Angry Workers
Ak budú ľudia hladovať a neuvidia bezprostredný úžitok,
stratíte ich a nebude to fungovať.
Základné odvetvia, potravinárstvo, energetika,
musia bežať ďalej.
Otázka znie, ako nadviazať spojenia s týmito pracujúcimi?
Ako presvedčíte pracujúcich, aby tieto podniky udržiavali v chode
v krátkodobom horizonte?
V dlhodobom horizonte sa tieto zručnosti a znalosti
tiež musia rozdeliť medzi väčšiu časť obyvateľstva.
Ak nechceme byť naďalej bezbranné voči kapitalizmu,
musíme si začať predstavovať,
ako by mohlo vyzerať úspešné revolučné povstanie.
Pozrime sa teda do roku 2024.
Na jar 2024 vzplanie revolúcia.
Aj v Berlíne ľudia masovo vychádzajú do ulíc.
Takmer každý si uvedomuje. že takto to ďalej nemôže pokračovať.
Mnohí prestávajú pracovať, aby sa pripojili k povstaniu.
– Nevrátila som sa na svoje pracovisko.
Nerobili sme nič zmysluplné.
Náplňou mojej práce síce bolo vyrábať poznatky,
ale o tom, ako ľudí prinútiť, aby viac nakupovali.
Testovali sme reklamy!
Nemyslím si, že veľa mojich kolegýň sa zajtra ukáže.
Išla som tam po svoj počítač.
Určite ho budem čoskoro potrebovať na niečo zmysluplné.
Ľudia na esenciálnych pracoviskách pokračujú v práci
a ostatní si hľadajú niečo zmysluplné,
vrátane ľudí, ktorí boli už predtým nezamestnaní
a cítili sa vylúčení.
Ľudia diskutujú o tom, ako zabezpečiť každodenné prežitie všetkých.
– Je ťažké poprieť, že sme úplne závislé od kapitalistického svetového trhu,
keď si chceme uvariť večeru,
a že výrobné reťazce narástli a stali sa zložitejšími.
Hneď po tom, ako prevezmeme výrobu,
musíme tieto štruktúry prebudovať
a oslobodiť seba aj planétu od plytvania a škodlivej výroby.
Pretože aj dnes sme to my, kto všetko vytvára
a všetko udržiava v chode.
Revolucionárkam je jasné, že úspech revolúcie
napokon závisí od toho, či sa k nej pridá dosť ľudí.
Obsadzujú rozhlasové a televízne stanice,
aby oslovili tých, ktorí ešte sedia doma, izolovaní a vystrašení.
– Dobrý deň,
tu rádio Plántón s hlásením z prvého berlínskeho zhromaždenia delegátok
ktoré sa konalo včera.
Toto je výzva všetkým, aby sa pripojili k revolúcii.
Už neexistujú žiadni šéfovia a neexistuje žiadny štát.
Už neplatíme nájomné.
Prestaňte pracovať, ak bola vaša práca zbytočná.
Ak vyrábate potraviny alebo lieky alebo ich rozvážate,
ak pracujete v nemocnici alebo sa staráte o iných,
úspech revolúcie závisí od toho, či budete pokračovať v práci.
Otvorte jedáleň vo svojej štvrti.
Spoločne sa najedzte a zoznámte sa.
Zorganizujte každodenné zhromaždenia.
Vytvorte kontaktné centrum pre všetkých, ktorí sú v ťažkej situácii
alebo žijú v násilnom vzťahu.
Hovorte o svojich problémoch na zhromaždeniach.
Toto je výzva pre všetkých, ktorí pracujú v polícii alebo armáde.
Pridajte sa k revolúcii!
Poriadok, ktorý ste chránili, ničil samotné základy života.
Teraz ich začneme budovať nanovo.
To je na dnes všetko z rádia Plántón.
Vyzývame vás, aby ste dôverovali svojim inštinktom a ľudskosti.
Ako v každej revolúcii,
všade vznikajú spontánne susedské zhromaždenia.
Bez prítomnosti feministiek by však skrachovali.
– Stále hovorili muži,
a ženy len počúvali.
Tak som sa ozvala a povedala som:
„Pozrite, toto môže fungovať iba vtedy, ak sa zapoja aj ženy.
A ženy sa zapoja len v prípade,
keď dostanú toľko času ako muži.“
Jedna mladšia žena so mnou súhlasila a povedala,
že čas musí byť pre všetkých obmedzený na jednu minútu.
Ostatní súhlasili a schválili sme to!
Nebola to žiadna prevratná zmena.
No atmosféra bola potom úplne iná.
– Také drobné pravidlo malo obrovský účinok.
Zrazu sme si boli všetky rovné.
V prvých dňoch hnutie navštevuje
uhoľných baníkov v Lužici.
Zamestnanectvo diskutuje, čo sa dá robiť
s uhoľnou baňou a elektrárňami.
S kolegami sme sa zhodli, že nateraz prestaneme pracovať
a uvidíme, čo vzíde zo zhromaždenia.
V spoločnosti Vattenfall sa pracovníci najskôr rozhodnú
obnoviť dodávku elektriny do všetkých 40 000 domácností,
ktoré úrady odpojili od siete.
Zamýšľajú sa však aj nad tým,
ako zabezpečiť dodávky v celom regióne.
– Berlínska elektrina pochádza z miestnych veterných a solárnych elektrární,
ale aj z ruského plynu.
Začali sme kontaktovať všetkých dodávateľov.
S kolegyňami v Rusku to bolo ťažšie.
Stále nie je jasné, ako sa tam situácia vyvinie.
Nateraz zásobovanie pokračuje.
Našťastie existuje zmluva platná do roku 2030.
Povedali sme zhromaždeniu, že dovtedy budeme musieť
rozšíriť vlastné elektrárne na báze obnoviteľných zdrojov,
aby sme už nepotrebovali plyn.
Mnohým je jasné, že treba
obsadiť banky, aby sme spočiatku mali čím platiť,
kým sa revolúcia nerozšíri,
ale tiež preto, aby sme túto finančnú moc vzali z rúk reakčným silám.
– Ak naši nepriatelia proti nám budú môcť použiť peniaze,
v priebehu niekoľkých týždňov budeme stratení.
– Bola som prekvapená, že polovica pracujúcich bola na našej strane
a chcela nás podporiť.
Myslím, že dozrel čas.
Pracujúci na mnohých miestach obsadili svoje továrne,
a vôbec prvýkrát
existuje dôvod na diskusiu o tom, čo by sa ešte malo vyrábať,
a čo už nie.
Mnohí, ktorí nikdy predtým neboli na klimatickej demonštrácii,
zisťujú, že sa tu otvára skutočná príležitosť.
A samozrejme, život sa pre všetkých radikálne mení.
Každý je zrazu potrebný a každý môže niečím prispieť.
Ľudia si privlastňujú priestory, budujú jedálne a zariaďujú prázdne byty.
– Chcela som byť pri tom,
a tak som sa pridala.
Aj mojim chlapcom sa to páčilo.
Konečne sa deje niečo, čo si môžeme dovoliť.
– Hej, to sme my, z kantíny!
Práve robíme večeru pre susedstvo.
Nechceš ísť dole a pridať sa?
Pracovníčky skladov sa rozhodnú rozdať veci, ktoré sa povaľujú v skladoch,
na zhromaždeniach.
– Bolo naozaj dôležité,
že všade sa od prvého dňa vytvorili zhromaždenia.
Lebo tam sme potom išli.
Mohli sme tam zájsť a porozprávať sa s ľuďmi o tom, čo potrebujú.
Ale čo urobíme, keď sa sklady vyprázdnia? Bude to čoskoro.
– Bol som pripravený, keď sa to začalo rozbiehať.
Vybral som si túto prácu, lebo som vedel, že má strategický význam.
Potraviny sú najdôležitejšia vec, ktorú ľudia potrebujú.
Chcel som vedieť, ako sa jedlo dostáva do supermarketov.
Tak som pred šiestimi rokmi nastúpil do Lidlu.
Lidl má v Nemecku viac ako 500 dodávateľov potravín
a ja som ich zaradom obvolal,
jedného po druhom.
Vysvetlil som, čo sa tu deje, a opýtal sa, či môžu pokračovať v zásobovaní.
Niektorí boli na našej strane, iní nie.
A mnoho telefónnych čísel bolo nefunkčných.
Tam, kde boli telefóny mŕtve,
sme sa pokúsili pomocou miestnych zhromaždení zistiť, čo sa deje.
Čo sa týka potravín, Nemecko je na tom na začiatku revolúcie celkom dobre.
Len 22 % potravín sa musí dovážať.
Chýba najmä ovocie a zelenina.
Tie sa pestujú v južnej Európe najmä vďaka ilegalizovaným pracujúcim,
ktorí nemusia dlho rozmýšľať, či sa pridajú k revolúcii.
V Apúlii sa migrantskí pracujúci rozhodnú obsadiť polia.
– Prišiel sem caporale, ale my sme odmietli ísť na polia.
Vyhrážal sa nám, ale my sme toho mali dosť.
Rozhodli sme sa obsadiť pôdu spoločne.
Potom sme išli na zhromaždenie vo Foggii
a povedali sme, že potrebujeme viac ľudí.
Na obranu okupácie a ďalšiu spoluprácu.
Z dediny prišlo veľa ľudí!
Bolo nás toľko,
že sme sa dohodli, že každý bude pracovať len tri hodiny.
– Prišlo mnoho mladých nezamestnaných.
Atmosféra je milá, slávnostná.
Pracovať tri hodiny znamená, že každý sa môže zúčastňovať na zhromaždeniach.
Dokonca aj tí s deťmi.
– Začali sme si zariaďovať skutočné byty.
Prevzali sme dve prázdne budovy v centre mesta.
Tu na Juhu sú domy prázdne.
Stretla som milú dámu.
Je to terapeutka.
Robí bezplatnú terapiu pre každého, kto chce.
Je to skvelé.
Ako v každej revolúcii, aj v roku 2024 je najväčším problémom represia.
Na štvrtý deň povstania
úrady posielajú políciu a armádu, aby vyčistili obsadené továrne.
Ahojte, stojíme pred fabrikou Volkswagenu vo Wolfsburgu.
Tunajší robotníci potrebujú našu podporu.
Včera obsadili továreň.
Sú tu, aby strážili stroje.
Prichádza stále viac polície a na moste sme dokonca videli tank.
Je veľmi dôležité, aby sme neprišli o tieto veľké továrne,
pretože tu môžeme vyrábať prakticky čokoľvek,
od pľúcnych ventilátorov až po solárne panely.
Súrne potrebujeme väčšiu podporu.
Príďte k bráne číslo 5.
Adresu a súradnice zverejníme v chate.
Až po tom a iba po tom, čo prevezmeme kontrolu
nad produktívnymi štruktúrami spoločnosti, môžeme začať robiť,
čo treba, aby sme zabrzdili klimatickú zmenu.
– Aby sme mohli zorganizovať naše spoločnosti inak,
a zmeniť naše smerovanie tak, aby sme počas najbližších desaťročí
ochránili čo najviac ľudí,
je veľa vecí, ktoré by sme museli robiť inak.
Prvá oblasť, na ktorú by sme sa mohli pozrieť, by bolo potravinárstvo.
Potraviny a stravovanie by sa mali preorientovať na rastlinnú stravu,
čo znamená transformáciu nášho poľnohospodárstva.
Druhá oblasť sa týka stavieb.
Za niekoľko rokov by sme mohli zrenovovať všetky budovy.
profesorka ekologickej ekonómie, Lausanne
Ak by sa niekto nad klimatickou krízou rozumne zamyslel,
ide o spôsob ako ochrániť ľudí,
znížiť budúce náklady,
zbaviť sa energetickej závislosti. Je to všestranne prospešné.
To je jedna vec.
Ďalej by sme zmenili naše mestá.
Naše mestá a obce
by sa v čo najväčšej miere odstrihli od súkromnej dopravy.
Verejný priestor by sa stal zelenším
a vlhším, aby sme sa ochránili pred prichádzajúcou klímou.
Jedným z dôvodov, prečo sa v mestách zhoršujú povodne,
je to, že voda nemá ako odtekať do pôdy.
Treťou oblasťou je priemysel.
Museli by sme zredukovať všetko,
čo je zbytočné, v zmysle nadmernej spotreby,
a potom transformovať to, čo by zostalo,
na elektrické a čistejšie výrobné procesy.
– Začal by sa budovať decentralizovaný energetický systém, demokraticky riadený zdola.
hovorkyňa, Ende Gelände
– Rozhodovacia moc by sa musela dostať späť na lokálnu úroveň.
– Na jednej strane naozaj potrebujeme relokalizáciu
ekonomických kolobehov a rozhodovania,
ale aj zospoločenštenie –
potrebujeme zospoločenštenie výroby,
aby o tom, čo sa bude robiť, rozhodovali ľudia, ktorých sa to týka,
a to v menších lokálnych jednotkách, ktoré toto rozhodovanie umožňujú,
no ktoré by zároveň boli globálne prepojené,
možno aj virtuálne.
– …starať sa o seba navzájom, aby bolo dosť pre všetkých.
– Všetko prehodnotiť podľa skutočných potrieb ľudí,
z hľadiska práce a distribúcie.
Musíme ukončiť tento systém
a zabezpečiť naše skutočné potreby
a prežitie ľudstva.
Existujú cesty von z klimatickej krízy
a stratégie ako sa vymaniť z kapitalizmu.
Zvyšok je organizácia.
Ale čo to konkrétne znamená tu a teraz,
a čo to znamená pre klimatické hnutie?
– Klimatické hnutie
sa nemôže spoliehať len na ľudí, ktorí môžu byť aktívni po práci,
po tom, čo si zariadili všetko potrebné
pracovníčka Amazonu, poľský odborový zväz IP
na svoju vlastnú reprodukciu,
pretože potom tieto oblasti zostanú oddelené.
Musíme do tohto hnutia priviesť
pracujúcich a ich hnutie.
Oni potrebujú možnosť diskutovať o týchto otázkach
pri organizovaní priamo na svojom pracovisku.
Práca znamená veľký tlak na naše telá,
takže veľa ľudí jednoducho nemá žiadnu energiu, silu
a možnosti, ako sa po práci angažovať v hnutí.
Prekonanie spomínaného rozdelenia je teda
veľmi dôležité pre víťazstvo klimatického hnutia.
– Samozrejme, organizovať sa nielen na pracoviskách,
ale aj inde, je tiež dôležité.
No myslím si, že kapitalizmus je v zásade systém výroby,
a to je pre mocných rozhodujúce.
Ak sú pracujúci slabí,
oni sú víťazi. Vždy.
– Myslím, že trieda pracujúcich by sa mala cítiť sebavedome,
kolektív Angry Workers
vzhľadom na svoju moc a znalosti, ktoré sú potrebné na vznik novej spoločnosti.
V súčasnosti je to ťažké, pretože v mnohých profesiách
sa znižuje kvalifikácia.
Cítite sa odcudzení od svojich kolegov.
Je veľa vecí, ktoré nás ako pracujúcich rozdeľujú,
a to musíme prekonať.
To sa často deje v náhlych, veľkých skokoch.
No možno k tomu prispieť.
V práci sa snažím hovoriť so svojimi kolegyňami o tom,
ako sa môžeme postaviť šéfovi,
zlepšiť naše pracovné životy.
Keď pracujúci cítia, že môžu mať určitú kontrolu nad vlastnou prácou,
dokážu si ľahšie predstaviť, že budú mať kontrolu aj nad zvyškom svojho života,
teda predstaviť si inú spoločnosť.
Ak musíte žiadať o povolenie ísť na toaletu,
ako si môžete predstavovať, že budete v popredí novej spoločnosti?
To jednoducho nefunguje.
– Pripravovať sa na revolúciu vždy znamená byť súčasťou každodenných bojov.
kolektív Angry Workers
Podporovať akékoľvek formy boja,
ktoré ľuďom vnuknú myšlienku: „Môžeme to robiť po svojom.“
Nezávisle od sprostredkovateľov, politikov a tak ďalej.
V rámci skúsenosti s tým, že si to môžeme urobiť po svojom,
treba zájsť ešte ďalej a povedať: „Dobre, ak dokážeme toto,
prečo to nemôžeme urobiť na úrovni celej spoločnosti?“
No na to musíte byť zorganizovaní.
Existujú státisíce ľudí, ktorí sa pripravujú
a budujú iný svet.
Napríklad ľudia, ktorí sa organizujú na svojich pracoviskách
a preberajú výrobu, keď hrozí zatvorenie podnikov.
Existujú domorodí obyvatelia, ktorí žijú z pôdy
a bránia ju vlastnými telami.
– Chránime vodu.
– Pre nasledujúce generácie musíme zostať silní.
Tisíce ľudí riskujú svoje životy
pri veľkých povstaniach a na demonštráciách.
Existujú neuveriteľné prejavy solidarity a aktivizmu.
Po celom svete a po celý čas.
– Ak nájdete bojovného ducha
vo svojom srdci, vo svojej mysli,
poďte von a pomôžte nám bojovať!
Silné srdcia vpred!
Všetci by sme to mali mať na pamäti, keď robíme životné rozhodnutia.
Musíme pestovať mentalitu dezertérov:
obrátiť sa chrbtom spoločnosti,
ktorá chce, aby sme vlastné vyhynutie prijali ako nevyhnutnosť.
Preto myslíme dopredu.
Robíme si prieskumy a vytvárame mapy, kde môžeme vidieť:
Kde sú základné odvetvia v našom regióne?
Kde sa skladuje palivo?
Kde sú silá s obilím?
Kto tam pracuje?
Mala by som sa tam zamestnať, aby som tých ľudí spoznala?
Mala by som sa pridať k polícii alebo ísť do armády,
aby som bola pri tom, keď nastane čas zložiť zbrane?
Mala by som začať pracovať vo Vattenfall? Alebo v Commerzbank?
Ak všetky začneme pracovať strategicky,
namiesto toho, aby sme robili kariéru v systéme, ktorý spaľuje svet,
ak sa pripojíme ku konkrétnym bojom ľudí na globálnom Juhu,
a ak pri tom všetkom budeme k sebe pristupovať s revolučnou vľúdnosťou,
potom máme šancu v správnej chvíli
ukončiť toto všeobecné šialenstvo.