Pozdravljeni, ime mi je Johanna.
Sem medijska aktivistka.
Stavke in družbena gibanja spremljam že 20 let.
Tega, kakšno katastrofo predstavljajo podnebne spremembe,
sem se začela zavedati zelo pozno.
Ko mi je to končno postalo jasno,
sem se odločila, da poskusim
podnebnemu gibanju predati vse, kar sem se naučila v
delavskem gibanju.
Gre za nekaj, kar bi morali vedeti vsi.
Pa začnimo.
Poglejte:
To je Pariška podnebna konferenca leta 2015.
Od začetka mednarodnih konferenc o podnebju leta 1992
se letni izpusti CO2 niso znižali,
ampak dvignili za 60%.
V zadnjih 40 letih
smo izgubili polovico svetovne populacije sesalcev, rib, ptic in plazilcev.
In deforestacija,
taljenje ledu na zemeljskih polih,
kisanje oceanov,
erozija prsti,
vse hujši požari in poplave
prispevajo svoj del k uničenju življenja na Zemlji.
Leta 2020 je moralo, da bi zbežali
pred posledicami podnebnih sprememb, domove zapustiti 20 milijonov ljudi.
Oblasti po svetu puščajo umirati na tisoče ljudi.
Si predstavljate kaj se bo zgodilo,
ko bodo pogoje za življenje izgubile milijarde ljudi?
Oblasti so vedele, kaj morajo narediti,
vendar tega niso storile.
Tukaj smo in glasni smo, ker ste nam ukradli prihodnost.
Zakaj menite, da oblasti niso storile ničesar, da bi ustavile podnebne spremembe.
Ne vem.
Mogoče mislijo, da se bodo stvari popravile tudi, če ne naredijo nič.
Ne vem zakaj politiki, ki imajo lastne otroke, ne naredijo ničesar.
Podnebne politike zvezne vlade so grozljive.
S stališča prihodnjih generacij morda celo zločinske.
Za nas dejstvo,
da naše vlade te krize ne jemljejo resno
in niso storile tistega, kar bi bilo nujno,
da spremenijo kurz na katerem smo, pomeni, da smo se znašli v zelo nevarni situaciji.
V tem trenutku smo že na na stopnji segrevanja,
ki nas postavlja izven meja holocena.
Holocen je stabilno
podnebje zadnjih 12000 let,
ko je človeštvo izstopilo iz zadnje ledene dobe
in pričelo razvijati stvari kot kmetijstvo, mesta in pisavo,
vse čemur pravimo civilizacija se je zgodilo v zadnjih 12.000 letih.
Šlo je za klimatsko stabilno obdobje.
In kmetijstvo, mesta in civilizacijo smo lahko razvili ravno
zaradi stabilnega podnebja.
Menim, da je to ena od reči, ki ljudem ni jasna.
Temperaturni razpon holocena smo že zapustili.
In smo že na 1,2 stopinjah segrevanja
nad predindustrijsko stopnjo.
Trenutna situacija je že sama po sebi dovolj nevarna,
a postaja vedno hitreje bolj in bolj nevarna.
Ne le, da oblasti niso ustavile izpustov,
ne le, da niso pričele zmanjševati izpustov
- nekatere so izpuste deloma pričele zmanjševati, vendar ne dovolj hitro.
Kljub temu se vse hitreje gibljemo v napačni smeri.
Materi Zemlji smo povzročili veliko škode
in ta škoda, ki smo jo ustvarili, je tisto, zaradi česar
naši letni časi niso več enaki.
Naše podnebje se spreminja vsako leto,
ker povzročamo škodo naši materi Zemlji.
Podnebne spremembe se že dogajajo na frontnih linijah globalnega juga.
Medtem v Evropi morda ni tako hudo in je to problem prihodnosti.
Ampak, ljudem zmanjkuje vode že danes.
Ljudi poplavlja zdaj. Države izginjajo.
Nekateri otoki bodo morda kmalu izginili.
Kmetje ne morejo kmetovati zaradi pomanjkanja vode.
In to se samo poslabšuje.
OZN napoveduje,
da do leta 2050 nekaj milijard ljudi
ne bo imelo dostopa do vode.
Že danes milijoni nimajo dostopa do čiste vode,
in še slabše bo.
To je samo klima in kriza z vodo.
Potem je tu še vse onesnaževanje s strani vseh podjetji,
uničevanje pragozdov in tako dalje.
In vse to vodi ljudi v obupne razmere.
In prej ali slej se bo vse to maščevalo Evropi.
Kajti ti ljudje bodo prišli sem v milijonih in milijardah.
Že 50 let je vsem jasno, da tako ne gre naprej.
Gre za denar, veliko denarja.
Vsak kilogram premoga, ki ga izkopljejo in je subvencioniran,
jim prinese denar, zato ne bodo prenehali z rudarjenjem.
Vprašanja in odgovori so vedno enaki.
Ta sistem temelji na ustvarjanju dobička.
Problema se moramo lotiti pri korenu, ne le zdraviti simptomov.
Znebiti se moramo tistih, ki so na oblasti in to je revolucionarna naloga.
Potrebovala sem nekaj časa, da sem to spoznala.
Mislila sem, da gre samo za razumevanje,
da moramo razumeti kar je nujno:
podnebje postaja prevroče in to moramo spremeniti.
Normalno bi bilo, da bi, ko je nujno nekaj narediti, to tudi naredili -
vendar ni tako.
Prva stvar, ki jo moramo razumeti, da bi izboljšali stanje je:
Zakaj vlade niso storile ničesar?
Industrija fosilnih goriv je desetletja počela vse, kar je bilo v njeni moči,
da bi preprečila učinkovite podnebne zakonodaje.
Vendar je avtor in klimatolog Andreas Malm opozoril,
da se na koncu koncev ukvarjamo s sistemskim problemom.
Podjetja, ki proizvajajo nafto, plin in premog
in s tem ustvarjajo dobiček,
nenehno vlagajo v iskanje novih zalog
in širjenje zmogljivosti za njihovo pridobivanje.
Še vedno ni nobenih znakov, da bodo to početje upočasnila ali ustavila.
Tudi, če Exxon, Total in Shell govorijo o tem,
da bodo v prihodnosti, morda leta 2050, dosegla ničelno neto vrednost izpustov,
je to, kar na terenu v resnici počnejo,
da gradijo nove cevovode in iščejo nove zaloge nafte.
In v kraje, kot je na primer Arktika pošiljajo odprave, da bi našli več plina.
Tu gre za sistemsko prisilo.
Za ta podjetja je absolutno nujno, da rastejo še naprej
in rezerve, ki so jih izčrpala, nadomestijo z novimi.
V njihovi naravi je, da to počnejo.
In zakaj jim države pri tem početju pomagajo?
No, v osnovi je naloga razvitih kapitalističnih držav,
bolje rečeno, vseh kapitalističnih držav,
da podmazujejo kolesje kapitalistične akumulacije
in za podjetja tlakujejo pot,
da valorizirajo kapital in ustvarjajo dobiček.
To je njihova osnovna naloga.
To je to, kar počnejo.
Od kapitalističnih držav
zahtevati, da se znebijo fosilnih goriv,
je zahtevati, naj se odpovedo materialni osnovi
za kapitalizem, kakršen je obstajal
zadnji dve stoletji.
In kapitalistične države do zdaj niso pokazale nobenih nagnjenj v tej smeri.
Izneverile so se lastnim kvotam in lastnim ciljem.
Ni jim uspelo. Zakaj so bile neuspešne?
Menim, da gre deloma za to, da v resnici nimajo
kontrole nad sistemom, določenim s profitnimi cilji.
In ker ne morejo spremeniti industrije fosilnih goriv,
dokler so začrtani parametri, po katerih je potrebno ustvarjati dobiček.
Prav tako jih
omejuje sistem tekmovanja med nacionalnimi državami.
Nobeden od velikih blokov, kot so ZDA, Kitajska in EU, si ne more privoščiti
poraza proti globalni konkurenci.
Nihče nima resnično velikega interesa, da bi hitro spremenil stvari.
Posledice vseh teh omejitev so grozljive.
Po podatkih OECD
so fosilna goriva vsako leto subvencionirana
s 100 do 200 milijardami dolarjev.
Kar je 4x več kot države porabijo
za razvoj obnovljivih virov energije.
Vendar države plačujejo tudi za škodo, ki jo povzroča industrija fosilnih goriv,
kot so vročinski valovi, suše in poplave.
Te posredne subvencije so (po podatkih Mednarodnega denarnega sklada)
znašale 5.9 milijarde dolarjev
- in to samo za leto 2020.
To je 11 milijonov dolarjev na minuto.
Vendar se države ne omejujejo le na subvencioniranje rabe fosilnih goriv.
Vlade v državah kot so Namibija, Bocvana in Kolumbija,
so se dobesedno zarotile proti svojim prebivalcem,
da bi vzpodbudile ekstrakcijo in izvoz nafte, plina in drugih surovin.
V kolumbijski provinci Casanare, na primer,
so nafto odkrili v devetdesetih letih 20. stoletja.
In paravojaške skupine so v sodelovanju z vojsko
pobile 2600 ljudi, samo zato,
da bi lahko British Petroleum prišel do zalog nafte.
Policija in vojska sta bili povsod. - A je bilo vseeno.
Kolumbija je skrajen primer gnilih državnih institucij.
Vendar se tudi na levičarske vlade pritiska,
da omogočajo ekstrakcijo fosilnih goriv in ostalih materialov.
Esteban Servat, ki je moral pobegniti iz Argentine,
ker se je boril proti podjetju, ki se je ukvarjalo s hidravličnim lomljenjem.
To opiše tako:
Tudi, če bi imeli revolucionarno vlado,
ki bi želela zaščititi ljudi in okolje,
bi jo nemudoma vrgli z oblasti!
Spomnite se prevrata v Boliviji, in polemiko z
Elonom Muskom, ko je tvitnil:
"Da, proti njemu smo izvedli državni prevrat in to bomo naredili komur koli,
da dobimo litij."
Tako je, če imate dobro vlado,
ampak v bistvu je nimate.
Tudi progresivne vlade
si obupano prizadevajo pridobivati nafto in plin v korist teh podjetji,
ker imajo pri Mednarodnem denarnem skladu in Svetovni banki gromozanski dolg
ki na njih pritiskata,
naj tem korporacijam dovolijo, da iz zemlje potegnejo čim več.
In v tem procesu so ljudje, ki so pripravljeni
v bran svoje zemlje postaviti lastna telesa.
In za to plačujejo najvišjo ceno.
Jasen in kritičen primer v tem trenutku je oljni madež v Peruju.
Povzročil ga je Repsol, multinacionalka iz Španije.
Ne pozabite, Španija je bila v Latinski Ameriki kolonialna sila
skoraj pol tisočletja!
In še danes lahko brez posledic
trdijo, da niso odgovorni
in ne bodo plačali sanacije.
Gre za velik ekocid,
največje razlitje v Perujski zgodovini,
ki je prekrilo več kot 20 plaž in prizadelo na tisoče družin in ribičev
ter življenja in zdravje ogromno ljudi.
- In Repsol ne želi plačati.
Repsol, prevzami odgovornost!
Smrt ekstrakcijskemu kapitalizmu
Uradni odgovor na podnebno krizo se imenuje zeleni kapitalizem.
Zeleni kapitalizem je ideja, da fosilna goriva lahko zamenjamo z obnovljivimi viri,
iz zraka izločimo CO2
in nadaljemo po starem.
To je predpandemična energijska tabela iz leta 2019.
25% energije je iz premoga,
31% iz nafte, 23% iz zemeljskega plina.
Jedrska energija je polemično vprašanje, hidroenergetski viri so skoraj izčrpani,
energija iz biomase pa povzroča konflikte zaradi rabe obdelovalne zemlje.
Uradna strategija je, da bo
ta mali, rožnati delček nadomestil vse ostalo.
Do leta 2050.
Da bi proizvedli tolikšno količino obnovljive energije,
bi morali izgraditi orjaško infrastrukturo,
ki bi zahtevala ogromne količine surovin -
to je surovin, ki postajajo vedno bolj redke
in se jih pridobiva skozi ekstrakcijo,
ki uničuje življenja ljudi na globalnem jugu.
Ali je zeleni kapitalizem sploh mogoč?
Nov režim akumulacije je mogoč,
nov model kapitalizma,
ki temelji na ustvarjanju dobička na podlagi podnebne krize in ustvarjanju
novih investicijskih priložnosti znotraj ekološke transformacije.
Gre za hitro rastoč sektor.
Za primer vzemimo električne avtomobile.
Vendar bi bilo iluzorno verjeti,
da bo zeleni kapitalizem dovolj hitro zmanjšal izpuste.
Poleg tega vemo,
da tako imenovani zeleni kapitalizem poslabšuje krizo biodiverzitete,
ker morajo resursi za električne avtomobile, biogoriva, baterije
od nekje pridobiti!
To ustvarja nove probleme in neokolonialne neenakosti.
Problem tako ni rešen, ampak zgolj preseljen.
Zeleni kapitalizem je laž.
Nima se smisla zgolj preusmeriti na zeleno energijo in
nadaljevati s težkokategornim potrošništvom.
Menim, da je upanje, da nas bo tehnologija rešila, zelo problematično.
Zato, ker bi to samo upočasnilo našo iniciativo.
Zaupali naj bi v neke izume v prihodnosti in
seveda so morebitni preboji v napredku možni,
vendar to ne spremeni dejstva, da moramo reagirati takoj
in zmanjšati porabo naravnih virov tukaj in zdaj
in zmanjšati porabo fosilnih goriv in izpustov tukaj in zdaj.
Gre za zelo problematično logiko,
da lahko napredujemo z zelenimi tehnologijami in zelenim kapitalizmom.
Pomembni sta dve stvari.
Eno je, da se čim prej dvigne poraba obnovljivih virov.
Drugo, kar je še verjetno bolj pomembno,
je, da se zmanjša potrebe po energiji.
In, ko počneš oboje, potem postanejo
rešitve za reševanje podnebnih sprememb v kratkem roku mogoče.
Če počnemo oboje hkrati, seveda.
Uporabljati veliko manj energije in resursov sploh ni tako zelo zahtevno.
Danes zavržemo približno polovico hrane in tretjino energije, ki jo proizvedemo.
Če ustavimo to razmetavanje in odstranimo brezciljno in škodljivo proizvodnjo,
potem lahko prihranimo velik del resursov, ki jih uporabljamo,
pa tudi velik del izpustov.
Vendar je zmanjševanje proizvodnje v strogem nasprotju
z osrednjo značilnostjo kapitalizma:
potrebo po rasti.
Kapitalizem je zavezan rasti.
To je pravzaprav zelo preprosto razumeti.
Podjetja tekmujejo za dobičke.
In če ne ustvarjajo dovolj dobička, ali vsaj toliko kot njihova konkurenca,
propadejo.
To pomeni, da je kapitalizem nagnjen h krizam.
V bistvu je problem tega sistema to,
da je edini način na katerega kapitalizem odgovarja na lastno nagnjenost h krizam to,
da se nenehno širi, zato, da imajo podjetja
nove meje in nove prostore za prilaščanje in ustvarjanje dobičkov.
Strukturiran je na način, ki mu preprečuje, da ne bi rasel.
En način na katerega ljudje to opisujejo je:
"Rast je stabilizacijski mehanizem kapitalizma."
Brez rasti postane kapitalizem nestabilen in nagnjen h krizam.
In to nikomur ni všeč.
Zato je vsak akter v kapitalizmu naravno vzpodbujen
k temu, da si prizadeva, da celoten sistem raste.
S strinjate, da je to nekompatibilno z našim preživetjem?
Nenehna ekonomska rast je absolutno nekompatibilna
z ohranjanjem okolja v kakršnem koli smislu,
vključno z naslavljanjem podnebne krize.
Eden od nenehno ponavljajočih se vzorcev opaznih v podatkih,
je izrazita korelacija med gospodarsko rastjo
in povišanimi izpusti, med porabo energije in izrabo naravnih virov.
Zelo malo gospodarstev je sposobnih, da bi oboje ločili,
da bi se gospodarstvu zagotovila rast in zmanjšalo izpuste.
Celo večina tistih, ki jim uspeva, ko gledamo izpuste
tam, od koder stvari, ki jih trošijo, prihajajo,
če gledamo na njihovo trgovino,
pravzaprav vidimo, da izpusti še vedno rastejo.
Kljub temu nekaterim uspeva.
V svetu kakršen trenutno je ni povem nemogoče,
da bi gospodarstvo raslo in hkrati zmanjšalo izpuste.
Vendar je to zmanjševanje izredno počasno.
Vsekakor ni dovolj hitro,
da bi v nekaj desetletjih dosegli ničelne izpuste.
Ena od stvari, ki jih moramo jemati zelo resno je:
Na svetovnem nivoju je razviden izrazit vzorec, da:
Rast pomeni izpuste.
Rast je torej popolnoma nezdružljiva z
nadaljnjim stabilnim človeškim življenjem na Zemlji.
Edini ljudje, ki to jemljejo povsem resno,
so ljudje, vključeni v globalno podnebno gibanje.
Ta problem so spravili na dnevni red.
Znotraj kapitalističnega sistema je vedno poudarek na rasti
in znotraj tega sistema je nemogoče doseči podnebno pravičnost.
Kar potrebujemo, ni le takojšnje opuščanje vseh vrst fosilnih goriv,
ampak tudi sprememba sistema, oziroma sistem
v katerem lahko živimo naravno in trajnostno.
Da bi dosegli tovrstne sistemske spremembe,
mora podnebno gibanje premagati sile, ki ohranjajo kapitalizem
in razviti konkretno idejo kako lahko to storimo.
Debata o tem je v polnem zamahu.
Še naprej moramo mobilizirati vse več in več ljudi.
Na veliko se moramo boriti v medijski sferi.
Pokazati moramo, da obstaja mnogo alternativ,
ki se jih že izvaja,
da bi se dosegla resnična tranzicija in ustavilo mesarjenje živega.
Moramo se organizirati, to je najpomembneje.
Naj gre za vrtnarski kolektiv,
ali solidarnostni kolektiv, ali stanovanjsko sobivanje.
Organizirani smo mnogo močnejši.
Prav tako, informirajte samega sebe,
uporabite svoje privilegije, vse kar lahko naredimo tukaj na globalnem severu.
Pokažite solidarnost z drugimi skupnostmi.
Naredite nekaj, karkoli to je, vrtnarjenje ali zasedba odprtega kopa.
Napademo lahko iz mnogih smeri.
In več kot nas je, šibkejši postajajo.
Nadaljevati moramo svoje aktivnosti.
Šolske stavke,
zasedbe rudnikov premoga in zasedbe trgov
in eksperimentirati moramo z novimi taktikami
in stopnjevati borbo.
Zavzemam se za to, da uberemo različne pristope,
tudi v smislu sabotaže.
Vendar bo to potrebno izvesti previdno.
Kar lahko vsi storimo danes, je, da delovanjemo. V katerikoli obliki.
Lahko se pridružimo gibanjem od spodaj, lahko se pridružimo manifestacijam.
Lahko se pridružimo dnevom akcije kot Ende Gelände.
Lahko se pridružiš gibanju od spodaj in prevzameš iniciativo,
ker so politiki pokazali, da tega ne bodo storili.
Kar potrebujemo, je vstaja.
Kar pravijo vsi ti aktivisti je seveda res.
Vendar se zdi, da so spregledali
vprašanje: kako naj gibanje za podnebje
izgradi politično moč, da doseže lastne cilje?
Politična moč za dosego teh ciljev je tukaj,
na teh tračnicah.
Mi vsi smo ta moč.
Imamo moč.
Samo uporabiti jo moramo. Vsi se moramo dvigniti in ukrepati.
V teoriji je to res, toda kako naj se vsi vključijo?
Premagovanje kapitalizma ni nekaj kar se počne s prijatelji po službi.
Podnebno gibanje je lahko uspešno le, če vsi stopimo skupaj:
Tisti, ki plešejo tukaj,
kot tudi tisti varnostnik tam
in nezanemarljiv del policistov.
Da bi opravili s kapitalizmom, moramo izgraditi široko gibanje od spodaj,
ki se je sposobno učiti iz preteklih bojev
in stopiti en korak naprej.
Še bolj trdo moramo udariti!
V zadnjih 20 letih so ljudje večkrat
postavili barikade proti lastnim vladam.
Leta 2001 so ljudje v Argentini z oblasti vrgli 5 vlad.
Leta 2001 sem bil tam, star sem bil 16 let.
Bil sem na ulicah v centru Buenos Airesa.
Tekli smo, ker so na nas streljali z gumijastimi naboji.
Vse to je dajalo zelo velik občutek moči, predsednik je pobegnil s helikopterjem.
10 let pozneje se je zgodila arabska pomlad.
Ljudje v Tuniziji, Egiptu, Bahrajnu, Siriji, Jemnu, Sudanu, Saudovi Arabiji,
Palestini, Omanu, Mavretaniji, Maroku, Kuvajtu, Jordaniji,
Iraku, Džibutiju in Alžiriji
so množično drli na ulice
in z oblasti metali lastne vlade ter zahtevali boljše pogoje.
Zopet, skoraj 10 let po tem, od 2018/2019,
so bile vstaje v ducatih držav,
vključno s Sudanom, Francijo, Čilom, Hong Kongom, Libanonom in Irakom.
In v ZDA se je zgodila največja mobilizacija v zgodovini te države:
Black Lives Matter - Črnska življenja štejejo.
Vendar je najbolj zanimivo vprašanje pri vsaki vstaji naslednje:
kaj sledi?
Nobena od teh vstaj ni prinesla korenitih sprememb.
Zakaj?
Mislim, da je poduk iz arabske pomladi
in ostalih vstaj drugod po svetu,
ki pripadajo istemu zgodovinskemu momentu,
kot na primer Occupy Wall Street, in podobno.
Glavni nauk vsega tega je bil, da potrebujemo nekakšno organizacijo,
ki bo časovno stabilna.
Potrebujemo vodenje in strategije in
ambicijo, da se ne držimo zgolj stran od oblasti
in jo poskušamo spodkopati ter se oddaljiti od nje,
ampak da jo dejansko prevzamemo in uporabimo,
da uničimo staro ureditev.
Seveda,
sam ne morem trditi, da imamo navodila oz. formulo kako naj bi se to izvršilo.
Ne vem, če jo kdo ima.
Kar nekaj aktivistov
je do istih zaključkov prišlo po protestih, po valovih protestov,
ki so se zgodili leta 2011 in pozneje
ter zgradilo stranke,
ustvarilo strankarske projekte kot sta Podemos in Siriza
v Španiji in Grčiji.
Tudi ti niso delovali.
Drugi so poskusili
delovati znotraj že obstoječih reformističnih strank,
kot so Demokrati s Sandersom in Laburist s Corbynom v Združenem kraljstvu.
Tudi njim ni uspelo.
Nimamo pojma, kaj bo delovalo!
Če niti vstaje niti leve stranke ne morejo ničesar spremeniti,
potem potrebujemo novo strategijo:
Delavki in sindikalistki v podjetju Amazon, Agnieszka Mróz in Magda Malinowska
predlagata, da pogledamo stran od parlamenta.
Ključ do sprememb vidita v sferi produkcije.
Mislim, da bomo, v kolikor se osredotočamo
zgolj na državo in na sfero politike,
torej, ne na delovna mesta,
dokler ne spremenimo načina na katerega delamo,
da bomo izgubili.
Prav tako smo lahko v nedavnih gibanjih videli,
da so osredotočena predvsem na okupacije trgov,
da so pozivala na participacijo v politiki,
to je na nivoju javne sfere.
In to je OK.
Ampak, v kolikor bo ta javna sfera in to politično gibanje
ločeno od delavskega gibanja,
bosta izgubila!
Delo je osrednje in kritično za kapitalistični sistem proizvodnje.
V kolikor smo organizirani na delovnem mestu,
lahko pridobimo takšno moč, da spremenimo celoten sistem,
politični sistem in produkcijski sistem.
Mnogi ljudje v evropskem podnebnem gibanju se ne zavedajo
možnosti, ki se odprejo, ko se osredotočimo na proizvodnjo.
Na primer, ko sem raziskovala za ta film,
mi je znani nemški podnebni aktivist povedal,
da ne razume,
zakaj naj bi bili delavci tisti, ki lahko onesposobijo fosilno industrijo
in ne, na primer, fani Beatlesov tega sveta.
Tu je odgovor:
Od plač odvisni delavci smo prisiljeni sodelovati v kapitalistični ekonomiji,
ki uničuje življenje na zemlji.
Prisiljeni smo kopati naš lastni grob.
Vrneš se iz svoje izmene in včasih samo jočeš,
ker te tako izčrpa.
Vse, kar želimo, je dobro življenje.
Da nas, preprosto rečeno, ne mečejo v smeti.
Hočemo dostojanstvo.
Suženjstvo se mora končati.
Ne glede na to, kako mogočen se zdi, je
kapitalizem v enem pogledu nadvse šibak:
popolnoma je odvisen od našega dela.
Kako dolgo lahko zdrži Seattle brez gradbenega dela?
Tu bomo ostali, kolikor dolgo bo treba.
Lahko ga ustavimo tako, da gremo skupaj v stavko,
lahko ga premagamo,
če prevzamemo produkcijska sredstva,
lahko ga nadomestimo
z našim lastnim planiranjem in organizacijo proizvodnje.
Strukturna nemoč podnebnega gibanja se bo nadaljevala
tako dolgo, kot bo zanemarjalo strukturno moč delavskega razreda.
Če želimo ustaviti uničenje sveta,
moramo poskrbeti za to, da bo naslednja vstaja
vključevala glavna delovna mesta
in se razširila po celotni družbi.
Ključno je, da delavci prevzamejo kontrolo nad delom
in vsem zagotovijo preskrbo.
Menim, da bo med revolucionarno vstajo
glavno to, da imajo vsi pokrite osnovne potrebe.
Če ljudje stradajo in ne vidijo nikakršne neposredne koristi,
potem jih izgubiš in stvar ne bo delovala.
Zato se nujne industrije, kot so energetika in pridelava hrane,
ne smejo ustaviti.
Vprašanje je torej, kako vzpostaviti vezi z delavci v teh industrijah.
Kako te delavce prepričati, da stvari ohranijo v pogonu,
vsaj kratkoročno,
dolgoročno pa morajo te veščine in znanje
deliti s širšo populacijo.
Če nasproti kapitalizmu ne želimo biti nemočni, potem si
moramo pričeti predstavljati,
kako bi uspešna revolucionarna vstaja dejansko lahko izgledala.
Vzemimo za primer leto 2024.
V pomladi leta 2024 pride do ponovnega revolucionarnega izbruha.
In v Berlinu ljudje množično odhajajo na ulice.
Skoraj vsem je jasno, da stvari ne morejo več tako naprej
in mnogi prenehajo z delom, da bi se pridružili vstaji.
Nisem se več vrnila na delo.
Počeli nismo nič pomenljivega.
Proizvajali smo zgolj znanje,
kako pripraviti ljudi do tega, da kupujejo stvari.
Testirali smo oglase!
Dvomim, da se bo jutri na delo vrnilo veliko mojih kolegov.
Sama sem šla tja, da odnesem svoj računalnik.
Prepričana sem, da ga bom kmalu potrebovala za nekaj smiselnega.
Ljudje na ključnih delovnih mestih nadaljujejo s svojim delom,
medtem ko si drugi poiščejo smiselne zadolžitve,
to velja tudi za tiste, ki so bili prej brezposelni
in so se počutili izključene.
Ljudje razglabljajo o tem, kako zagotoviti vsakodnevno preživetje za vse.
Težko je tajiti, da smo od kapitalističnega svetovnega trga odvisni
vsakič, ko želimo skuhati lastno večerjo,
saj so produkcijske verige postale dolge in kompleksne.
Kljub temu lahko takoj, ko prevzamemo nadzor nad proizvodnjo,
ponovno vzpostavimo te strukture ter
sebe in planet osvobodimo potratne in nepotrebne proizvodnje.
Še vedno smo edini, ki proizvajamo in
skrbimo, da je vse v teku.
Revolucionarji spoznajo, da uspeh revolucije
temelji predvsem na tem, ali se jim bo pridružilo dovolj ljudi.
Zavzamejo radijske in televizijske postaje,
da bi dosegli tiste, ki ostajajo doma, izolirani in prestrašeni.
Pozdravljeni,
to je radio Planton s prve Berlinske delegatske skupščine,
ki je bila ustanovljena včeraj.
To je apel vsem, naj se pridružijo revoluciji.
Šefov in države ni več.
Nič več ne plačujemo najemnine.
V kolikor je vaša služba nekoristna, potem prenehajte z delom.
V primeru, da proizvajate ali dostavljate hrano ali zdravila
ali pa delate v bolnici ali pa skrbite za druge,
potem je za uspeh revolucije nujno, da nadaljujete z delom.
V soseski odprite menzo.
Jejte skupaj, spoznajte drug drugega.
Na redni dnevni bazi organizirajte skupščine.
Napravite zbirno točko za vse, ki so v težavah ali
pa trpijo v nasilnih razmerjih.
O svojih problemih govorite na skupščini.
To je apel vsem, ki delajo pri policiji ali v vojski.
Pridržite se revoluciji!
Stara ureditev, ki ste jo branili, je uničila temelje našega sveta.
Te temelje bomo ponovno izgradili.
To je za danes s strani radia Plantón vse.
Apeliramo na vaše instinkte in človečnost.
Kot v vsaki revoluciji,
se povsod pojavljajo spontano organizirane četrtne skupščine.
A brez prisotnosti feministk bi bile skupščine neuspešne.
Moški so govorili
in ženske so poslušale.
Zato sem spregovorila in rekla:
"Poglejte, to bo delovalo samo, če bodo sodelovale ženske.
In ženske bodo sodelovale samo, če bodo lahko govorile
tako dolgo kot moški."
Mlajša ženska se je strinjala z mano in rekla, da
se mora čas govorjenja za vse omejiti na eno minuto.
Ostali so se strinjali in predlog je bil sprejet!
Ni šlo za veliko zadevo.
Vendar je bilo pozneje vzdušje popolnoma drugačno.
Tako majhno pravilo je imelo tako velik učinek.
Nenadoma smo bili vsi enakopravni.
V prvih dneh se gibanje odpravi
do rudarjev premoga v regiji Lausitz.
Zaposleni se posvetujejo, kaj naj naredijo s
premogovnikom in elektrarnami.
S kolegi smo se dogovorili, da bomo začasno prenehali z delom,
da vidimo kakšen bo zaključek skupščine.
V Vattenfallu je prvo, kar se odločijo delavci to,
da bodo povrnili dobavo elektrike vsem 40,000 gospodijstvom,
ki so jim izkopili tok.
Vendar zaposleni prav tako razpravljajo
o tem, kako še naprej zagotavljati dobavo elektrike v regiji.
V Berlinu prihaja elektrika iz solarnih in vetrnih elektrarn v okolici
ter iz ruskih dobav plina.
Najprej smo pričeli stopati v stik z vsemi dobavitelji.
Z našimi delavskimi kolegi iz Rusije je bilo to malo težje.
Še vedno ni jasno, kako se bodo stvari razvile tam.
Vendar v tem trenutku še vedno nadaljujejo z dobavo.
Na srečo velja pogodba do leta 2030.
Skupščini smo pojasnili, da bomo do takrat morali
razširiti naše elektrarne na obnovljive vire,
da ne bomo več odvisni od plina.
Mnogim je jasno, da je potrebno
zavzeti banke, da bi vsaj v začetni fazi širjenja revolucije
lahko plačevali račune in
finančno moč iztrgali iz rok reakcionarnih sil.
Če lahko naši sovražniki denar uporabljajo proti nam,
potem bomo v nekaj tednih poraženi.
Presenečena sem bila, da je bila polovica delovne sile na naši
strani in nas je bila pripravljena podpirati.
Mislim, da je bila situacija zrela.
Veliko delavcev je zasedlo svoje tovarne
in prvič
se lahko resnično pogovarjamo, katere izdelke naj proizvajamo še naprej
in proizvodnjo katerih lahko prekinemo.
Veliko ljudi, ki še nikoli ni sodelovalo na podnebnih demonstracijah,
spoznava, da se odpirajo resnične možnosti.
Seveda se je za vse udeležene življenje korenito spremenilo.
Nenadoma so vsi nepogrešljivi in vsi lahko nekaj prispevajo.
Ljudje si prilaščajo prostore, odpirajo kantine in popravljajo prazna stanovanja.
Želela sem si biti del tega, zato
sem se vključila.
Tudi mojim fantom je všeč.
Končno, se v resničnem svetu dogaja nekaj, kar si lahko privoščimo.
Hej, prihajamo iz kantine!
Za sosesko pripravljamo večerjo.
Bi želeli priti dol in se nam pridružiti?
Delavci v skladiščih se odločijo stvari, ki ležijo v skladiščih,
dati na razpolago skupščinam.
Zelo je bilo pomembno,
da so se skupščine povsod izoblikovale že prvi dan.
Zato smo se odpravili tja.
Z ljudmi smo lahko govorili o tem, kaj potrebujejo.
Ampak, kaj bomo storili, ko bo skladišče prazno? Kar bo kmalu.
Ko so se stvari pričele odvijati, sem bil že pripravljen.
To službo sem si našel, ker sem vedel, da je strateškega pomena.
Hrana je najpomembnejša stvar, ki jo ljudje potrebujejo.
Hotel sem vedeti, kako hrana pride v supermarkete.
Zato sem pred šestimi leti pričel delati v Lidlu.
Lidl ima v Nemčiji več kot 500 dobaviteljev,
pričel sem jih klicati enega
za drugim.
Povedal sem jim, kaj se dogaja in jih prosil naj nadaljujejo z dobavo.
Nekateri so bili na naši strani, drugi pa ne.
V nekaterih primerih niso delovali telefoni.
S tistimi, katerih telefoni niso delovali, smo poskusili
priti v stik prek lokalnih skupščin, da bi ugotovili kaj se dogaja.
V Nemčiji je situacija s hrano precej dobra,
na pričetku revolucije se je
uvažalo zgolj 22 % hrane.
Manjkajo predvsem sadje in zelenjava.
Slednjo gojijo predvsem nezakoniti delavci na jugu Evrope,
ki nimajo pomislekov glede sodelovanja v revoluciji.
V Pugliji se migrantski delavci odločijo zasesti polja.
Prišel je Caporale, vendar smo odločno odklonili vrnitev na polja.
Grozil nam je in prekipelo nam je.
Odločili smo se, da bomo skupaj zasedli polja.
Pozneje smo na skupščini v Foggii
povedali, da potrebujemo več ljudi
za obrambo zasedenih polj in sodelovanje.
Prišlo je veliko ljudi iz vasi!
Bilo nas je toliko, da smo se
odločili, da je dovolj, če vsak dela zgolj tri ure.
Prišlo je veliko brezposelnih mladih.
Vzdušje je prijetno in veselo.
To, da delamo zgolj tri ure, pomeni, da se lahko vsi udeležimo skupščine.
Celo tisti, ki imajo otroke.
Začeli smo si urejati prava stanovanja,
zasegli smo dve prazni stavbi v centru.
Tu, na jugu, so hiše prazne.
Spoznala sem prijazno damo.
Po poklicu je terapevtka.
Za vse, ki hočejo, izvaja brezplačno terapijo.
Čudovito je.
Kot v vsaki revoluciji, je tudi leta 2024 največji problem represija.
Na četrti dan vstaje
oblasti v zasedene tovarne pošljejo policijo in vojsko.
Hej, smo v Volkswagnovi zasedeni tovarni v Wolfsburgu.
Tukajšnji delavci potrebujejo našo pomoč.
Tovarno so zasedli včeraj.
Tukaj so, da varujejo stroje.
Vse več policije prihaja in na mostu smo videli celo oklepnik.
Nujno je, da ohranimo nadzor nad pomembnimi tovarnami, saj lahko
tukaj proizvajamo skoraj vse,
od inkubatorjev do solarnih panelov.
Nemudoma potrebujemo več pomoči.
Pridite do vhoda 5.
V chatu bomo objavili koordinate in naslov.
Šele takrat, ko prevzamemo nadzor nad proizvodnim tkivom družbe,
lahko resnično pričnemo delati, kar je nujno,
da ustavimo podnebne spremembe.
Če bi imeli svobodo, da lastne družbe organiziramo po svoji volji
in počnemo stvari popolnoma drugače, na način, da bi lahko v prihajajočih
desetletjih in in naslednjem stoletju
zagotovili varnost maksimalnemu številu ljudi,
bi spremenili cel kup stvari.
Prvi sektor, na katerega je vredno biti pozoren, je hrana.
Hrana in prehrambene navade bi se morale nagniti v prid rastlinskih diet,
kar pomeni preureditev kmetijske pridelave.
Drugi sektor je gradbeništvo.
V parih letih bi lahko preuredili vse zgradbe v našem gospodarstvu.
Če bi o podnebni krizi razmišljali na kolikor toliko razumen način,
je to način na katerega zavaruješ ljudi,
zmanjšaš stroške v prihodnosti
in prekineš z energetsko odvisnostjo. Gre za situacijo, ki je v korist vsem.
To je ena od stvari.
Spremenili bi tudi naša mesta.
Naša mesta in naselja bi napravili
neodvisna od osebnih prevoznih sredstev v največji možni meri.
Prostor, v katerem bivamo, bi ozelenili
in ga napravili boj vlažnega, da se zavarujemo od prihajajočega podnebja.
Eden od razlogov, zakaj so poplave v mestih tako hude, je to, da
ni prostora za odtekanje vode nazaj v zemljo.
Tretji sektor je industrija.
Potrebno jo je oklestiti vsega, kar je
odvečno v smislu prevelike porabe
in spremeniti ostanek
v bolj čiste električno gnane procese.
Graditi bi pričeli decentralizirani demokratični energetski sistem.
Odločanje bi vrnili na lokalni nivo.
Menim, da potrebujemo relokalizacijo gospodarskih ciklov
in odločanja;
in podružbljenje ...,
potrebujemo podružbljenje proizvodnje
kjer ljudje, ki jih stvar neposredno zadeva, sami odločajo, kaj storiti.
V manjših, lokalnih enotah, ki omogočajo tovrstno odločanje
in so prek virtualnega mreženja del
globalnih povezav.
... skrbijo drug za drugega na način, da je za vse dovolj vsega.
Vse ocenjujemo glede na resnične potrebe ljudi v
smislu dela in distribucije.
S tem sistemom moramo opraviti
in poskrbeti za naše resnične potrebe
in preživetje človeštva.
Obstajajo poti iz podnebne krize.
In strategija za to, da se znebimo kapitalizma.
Ostalo je samo vprašanje organizacije.
Kaj to dejansko pomeni za naš tukaj in zdaj
in kaj pomeni za podnebno gibanje?
Podnebno gibanje
se ne more zanašati na ljudi, ki so aktivni po koncu delovnega dne,
ki so aktivni po tem, ko so si priskrbeli
sredstva za lastno reprodukcijo,
ker bo tako vedno ostalo ločeno.
K temu gibanju je treba pripeljati
tudi delavsko gibanje in delavce, ki
prav tako potrebujejo priložnost, da o zadevi govorijo
skozi in med organiziranjem na delovnem mestu.
Način, na katerega delamo, je za naša telesa takšno breme, da
veliko ljudi nima energije in moči,
nima možnosti, da bi bili v gibanju aktivni po zaključku dela.
Zato je premagovanje tega prepada
zelo pomembno za zmago podnebnega gibanja.
Če se ne organiziramo na delu, ampak drugače,
je to seveda še vedno pomembno.
Mislim, da je kapitalizem v osnovi produkcijski sistem
in za njih je to ključno.
V kolikor so delavci šibki, potem
bodo zmagovali. Vedno.
Mislim, da mora biti delavski razred prepričan v
lastno moč in znanje, da ustvari novo družbo.
V tem trenutku je to težko, saj je bilo veliko dela
dekvalificiranega.
Od svojih sodelavcev se počutiš precej odtujenega.
Med delavci je cel kup delitev,
ki jih moramo premagati.
To se dogaja v velikih skokih.
Pri tem pa lahko pomagamo.
Ko grem delat, se s kolegi poskušam pogovarjati o tem,
kako se lahko skupaj postavimo po robu šefu,
kako lahko izboljšamo lastna življenja.
Prepričana sem, da ko imajo delavci občutek nadzora nad lastnim delom,
si lažje predstavljajo, kako nadzorovati ostale dele svojega življenja,
in si lažje predstavljajo drugačno družbo.
Če moraš prositi za dovoljenje, da greš na stranišče,
kako si boš sebe predstavljal kot napredno silo nove družbe?
To ni mogoče.
Priprave na revolucijo pomenijo biti del tekočih bojev.
Potrebno je širiti vse oblike boja,
ki v ljudeh usidrajo idejo: To lahko naredimo sami.
Nismo odvisni od posrednikov, od politikov itd.
In ta izkušnja samoiniciative
odpira možnost spoznanja: "OK, če smo sposobni tega,
zakaj ne bi mogli tega storiti na širšem družbenem nivoju?"
Za to pa moraš biti organiziran.
Na svetu je na sto tisoče ljudi, ki se pripravljajo na izgradnjo
drugačnega sveta.
Ljudje, ki se organizirajo na delovnih mestih
in prevzemajo nadzor nad delovnimi mesti, ki jim grozi zaprtje.
Staroselska ljudstva, ki zemljo, na kateri živijo
branijo z lastnimi telesi.
Branimo vodo!
Vztrajati moramo v imenu prihajajočih generacij.
Na tisoče ljudi, ki svoja življenja postavlja na kocko
v velikih uporih in demonstracijah.
Solidarnost in aktivizem sta v teku.
Nenehno in povsod.
Če najdete bojevniški duh,
v lastnem srcu, v lastnem umu,
pridite ven in nam pomagajte v boju!
Močna srca naprej!
To je tisto, kar nas mora voditi v naših življenjskih izbirah.
Gojiti moramo razmišljanje dezerterja:
družbi, ki od nas pričakuje, da lastno izumrtje sprejmemo
kot neizbežno, moramo obrniti hrbet.
Misliti vnaprej.
Raziskovati in začrtati, kaj je okoli nas:
Kje so ključne industrije v naši bližini?
Kje so zaloge goriva?
Kje so silosi žita?
Kdo tam dela?
Bi se bilo tam pametno zaposliti in se seznaniti s tamkajšnjimi ljudmi?
Bi se moral pridružiti policiji ali vojski,
da lahko v pravem trenutku spustim orožje?
Bi moral začeti delati v elektrani? Ali v banki?
Če se naših delovnih življenj lotimo strateško,
namesto da si poskušamo ustvariti kariero v sistemu, ki sežiga svet,
če se pridružimo konkretnim borbam ljudstev globalnega juga
in se med seboj srečujemo po načelih revolucionarnega prijateljstva,
potem lahko to vsesplošno blaznost v pravem trenutku
tudi ustavimo.